ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 164/1008/25
провадження № 51-254км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року 
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025035540000051, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 28 серпня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.
Ухвалено виконувати самостійно вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 серпня 2024 року за яким ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, та на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування цього покарання з іспитовим строком на 1 рік.
За встановлених у вироку обставин ОСОБА_8 визнано винуватим 
в умисному завданні побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 126 КК).
Так, ОСОБА_8 26 квітня 2025 року приблизно о 18:00, перебуваючи у житловому будинку по АДРЕСА_1 , діючи умисно, з метою заподіяння фізичного болю іншій особі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті неприязних стосунків із матір`ю ОСОБА_6 (у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству») завдав їй три удари долонею правої руки в грудну клітку, чим завдав фізичного болю та не спричинив тілесних ушкоджень. 
Вироком Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасовано, ухвалено залишити призначене йому покарання за ч. 1 ст. 126 КК у виді штрафу в розмірі 850 грн, та на підставі статей 
71, 72 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, приєднано невідбуте покарання за вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 серпня 2024 року у виді позбавлення волі на строк 5 років й призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та штраф в розмірі 850 грн.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
У решті вирок районного суду залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі представник потерпілої, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування вимог указує, що потерпіла в місцевому суді фактично відмовилася від обвинувачення, тому, на переконання представника, суд усупереч приписам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не роз`яснив їй права на відмову від обвинувачення й закриття у зв`язку з цим кримінального провадження. Апеляційний суд не усунув вказаних недоліків, оскільки здійснив апеляційний розгляд без участі потерпілої, а призначивши її сину покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, без з`ясування її позиції, істотно порушив вимоги КПК. 
Крім того, касатор зазначає, що суди залишили поза увагою те, що засуджений перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом F43.2 (розлад адаптації), 
а наразі, відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 11895, ОСОБА_8 поставлено діагноз F43.1 (посттравматичний стресовий розлад із емоційно-вольовою нестійкістю), що свідчить про погіршення його психічного стану, зумовленого бойовими травмами, а тому, на переконання представника, 
за наявності таких даних, які викликають сумнів щодо осудності, призначення судово-психіатричної експертизи було обов`язковим для перевірки здатності засудженого усвідомлювати свої дії та керувати ними на час вчинення інкримінованого діяння, однак, попри наявні у матеріалах справи дані, суд першої інстанції не залучив експерта для проведення експертизи, а суд апеляційної інстанції на ці недоліки уваги не звернув.
На переконання скаржника, указане вище суперечить інтересам потерпілої, 
оскільки це призвело до призначення вироком апеляційного суду її сину покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, хоча в разі призначення судово-психіатричної експертизи, засудженого можливо б визнали неосудним або обмежено осудним, що би вплинуло на призначення покарання. 
Прокурор у кримінальному провадженні подала заперечення, у яких просила касаційну скаргу представника потерпілої залишити без задоволення, 
а оскаржене судове рішення - без зміни.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 , надавши відповідні пояснення, підтримали касаційну скаргу у повному обсязі. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені 
у касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга представника потерпілої підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили 
чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості 
й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим 
є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, 
які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені 
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про те, що ОСОБА_8  умисно завдав побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 126 КК) Верховний Суд 
не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень в цій частині касатор не оскаржує.
Водночас представник потерпілої у касаційній скарзі, крім іншого, посилається на те, що суди залишили поза увагою обставину про перебування засудженого на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом F43.2, що мало би викликати сумнів стосовно осудності ОСОБА_8 та зумовлювало необхідність призначення судово-психіатричної експертизи, однак її не було проведено, а встановлення йому наразі діагнозу F43.1 свідчить про погіршення психічного стану засудженого. На думку скаржника, нез`ясування цих обставин могло вплинути на висновок суду про осудність засудженого та, відповідно, на вид і міру призначеного йому покарання. 
Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи представника потерпілої 
в касаційній скарзі про те, що суди залишили поза увагою наявні у справі дані щодо психічного стану засудженого, які, на переконання касатора, викликають сумнів 
у його осудності та мали бути ретельно перевірені під час судового розгляду.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 11 КК кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 КК суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.
Частиною 2 ст. 19 КК встановлено, що не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру. 
Згідно з положеннями ст. 20 КК підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Системне тлумачення вказаних вище норм свідчить про те, що неосудна особа не підлягає кримінальній відповідальності, а особа з обмеженою осудністю підлягає притягненню до кримінальної відповідальності, однак факт визнання її обмежено осудною зобов`язує суд врахувати цю обставину під час призначення покарання.
Неосудність або обмежена осудність є юридичними поняттями, тому висновок про можливість застосування до особи положень ст. 19 або ст. 20 КК у конкретному провадженні робить суд, спираючись на результати судово-психіатричної експертизи. 
У цьому контексті Суд зауважує, що згідно з приписами ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження, крім іншого, є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Як убачається з вироку місцевого суду, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Відповідно до цієї норми кримінального процесуального закону суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Водночас, як уже неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, таке право не звільняє суд від обов`язку встановити всі обставини, що підлягають доказуванню та визначені ст. 91 КПК.
Однак, під час досудового розслідування та судового розгляду не в повному обсязі встановлено дані, які характеризують особу засудженого, оскільки згідно 
з наданою на запит органу досудового розслідування письмовою відповіддю Комунального некомерційного підприємства «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради від 29 квітня 2025 року № 861/01-11/2-25, ОСОБА_8 з 25 травня 2023 року перебуває на обліку у психіатра з діагнозом 
F 43.2 (т. 1, а. с. 25).
Цей медичний документ, крім інших документів, що характеризують особу 
ОСОБА_8 , прокурор долучив під час судового розгляду, та його досліджено судом і дані, які в ньому містяться, зазначені у вироку місцевого суду.
З огляду на це, колегія суддів звертає увагу, що за приписами п. 1 ч. 1 ст. 509 КПК слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, 
є наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання.
Крім того, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведених вище положень КПК, у разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи, незалежно від наявності клопотання, суд своєю ухвалою може доручити проведення стаціонарної психіатричної експертизи. На переконання Суду, ці приписи, тим паче, 
не виключають можливості суду, за наявності відповідних обставин, призначити 
з власної ініціативи амбулаторну психіатричну експертизу для з`ясування істотних обставин кримінального провадження, зокрема, у випадку, коли імперативна норма, викладена у ч. 1 ст. 509 КПК, щодо залучення експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи, не була виконана органом досудового розслідування. 
Проте, у ході касаційного розгляду встановлено, що усупереч наведеним вище положенням кримінального та кримінального процесуального законів, незважаючи на наявний медичний документ із зазначеним діагнозом, а також показання самого ОСОБА_8 , який, хоча й визнавав винуватість у скоєному діянні, однак під час допиту вказував, що на момент спричинення побоїв своїй матері був неадекватним, суд жодним чином не з`ясував, чи не пов`язана така поведінка ОСОБА_8 під час вчинення інкримінованого йому діяння, зокрема, з його психічним розладом. 
Тобто, у цьому конкретному кримінальному провадженні суд належним чином не перевірив наявності ознак одного з обов`язкових елементів складу кримінального правопорушення - суб`єкта, а також у зв`язку з цим не пересвідчився стосовно обставин, які підлягають доказуванню, зокрема, передбачених пунктами 2, 4 ч. 1 
ст. 91 КПК (винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення; обставини, які характеризують його особу), встановлення яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. 
Тому ці порушення відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. 
Беручи до уваги особливості касаційного розгляду, визначені в ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини, про з`ясування яких хоча й не порушувалося питання перед судом апеляційної інстанції, однак, з огляду на те, що їх належне встановлення могло вплинути на законність і обґрунтованість судових рішень, а також на правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, мають бути перевірені саме апеляційним судом, який є судом факту.
З урахуванням указаного Суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам, викладеним у касаційній скарзі представника потерпілої.
Отже, вирок Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року стосовно 
 ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга представника потерпілої ОСОБА_7  
- частковому задоволенню.
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене 
в цій постанові, належним чином перевірити аргументи представника потерпілої щодо психічного стану ОСОБА_8 , провести судовий розгляд із дотриманням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити судове рішення, що відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7  задовольнити частково. 
Вирок Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року стосовно 
 ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3