Справа № 338/659/21 
Провадження № 22-ц/4808/1101/26
Головуючий у 1 інстанції Шишко О.А. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів    Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
секретар  Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Малетина Андрія Ярославовича на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2026 року у складі судді Шишка О. А., ухвалене у селищі Богородчани Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 квітня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:
У червні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення. Позовні вимоги були мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Богородчанського районного суду від 25 листопада 2014 року. 
Вказувала, що рішенням Богородчанського районного суду від 23 січня 2019 року у справі № 338/390/15-ц здійснено поділ будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки 0,25 га, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214 по частці за кожним. Зокрема за нею визнано право власності на частку у домоволодінні АДРЕСА_1 , що становить 69,2 кв.м., загальною вартістю 152 118,90 грн., на наступні приміщення в житловому будинку: коридор, літ 1-1 площею 11,8 кв.м., коридор, літ.1-3 площею 8,4 кв.м., ванну, літ.1-4 площею 3,1 кв.м., житлову кімнату, літ 1-7 площею 30,3 кв.м., житлову кімнату, літ.1-8 площею 15,6 кв.м., та на господарські споруди: гараж- літ. «Б», вбиральню- літ. «В», сарай -літ. «Ж», колодязь - літ. «N 1», ворота – літ. «N 2», частину огорожі літ. «N 3». 
За відповідачем було визнано право власності на частку у домоволодінні АДРЕСА_1 , що становить 86 кв.м., загальною вартістю 189 049 грн., на наступні приміщення в житловому будинку: на першому поверсі: комору, літ 1- 2 площею 10,6 кв.м., кухню, літ.1-5 площею 15,8 кв.м., житлову кімнату, літ 1-6 площею 24,5 кв.м., в підвалі: комору, літ. І площею 20,0 кв.м., комору, літ. ІІ площею 15,1 кв.м., та на господарські споруди: сарай - літ «Г»; сарай - літ. «Д»; частину огорожі літ. «N 3» - 48,22 м.
Вказаним рішенням також було стягнуто з ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток – 18 465 грн. та 72 397 грн. – вартості робіт з переобладнання житлової кімнати літ. 1-8, площею 15,6 кв.м. під кухню шляхом влаштування в ній кахельної пічки та влаштування кахельної пічки в житловій кімнаті літ. 1-7, площею 30,3 кв.м.. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частку земельної ділянки площею 0,25 га с. Манява, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214.
Зазначала, що вказане рішення в частині стягнення коштів перебувало на виконанні у Богородчанському районному відділі ДВС і майно, зокрема частка будинку та земельної ділянки державним виконавцем виставлялися на торги. Оскільки майно не було реалізовано і вона виявила бажання залишити за собою непродане майно, то на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу частки будинковолодіння та земельної ділянки передано їй, вона зареєструвала за собою право власності в державному реєстрі прав на нерухоме майно і стала одноосібним власником будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, не є співвласником майна, зареєстрований в її будинку і в добровільному порядку знятися з місця реєстрації не бажає, а також на те, що він веде себе агресивно, вигнав її з будинку, а будинок закрив, що унеможливлює їх спільне проживання та порушує її права як власника майна, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням – будинковолодінням по АДРЕСА_1 та виселити його.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2026 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Малетин А. Я., посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, а також здійснити розподіл судових витрат понесених в суді першої та апеляційної інстанцій.
Представник позивачки вважає недоречним посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду висловлений у постанові від 28 листопада 2024 року у справі № 641/6828/20 згідно якого скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, оскільки у даній справі не відбувся поворот виконання рішення. При цьому зазначає, що інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Вказує, що судом не було враховано того, що позивачка ОСОБА_1 здійснила обов`язкову державну реєстрацію права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку 0,25 га, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214, яке й надалі залишається за позивачкою. При цьому, відсутнє будь-яке судове рішення, правочин чи інший правовстановлюючий документ про те, що ОСОБА_1 втратила чи відчужила право власності на будинковолодіння, або що воно повернуто при отриманні ОСОБА_2 грошей за його частку в спільну сумісну власність сторін чи в порядку повороту виконання.
Адвокат Малетин А. Я. звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач не надав жодного правовстановлюючого акту за способами захисту права власності, зокрема: позову про відшкодування шкоди, реституційного позову, рецисорного позову, негаційного позову, кондикційного позову, позову про поділ спільного майна, позову про виділ частки зі спільного майна, позову про припинення права на частку, позову про переведення прав та обов`язків покупця; позов про визначення розміру часток у праві спільної власності, віндикаційного позову, негаторного позову, прогібіторного позову, позову про визнання права власності.
А тому представник позивачки вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Також вказує, що в апеляційній інстанції скаржниця планує понести витрати на правничу допомогу адвоката в орієнтовному розмірі 9 000 грн., докази фактичного розміру яких будуть надані після ухвалення рішення.
Відповідач ОСОБА_2 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Малетина А. Я. не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою за останнім відомим місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Малетина А. Я., які просили апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що на час розгляду даної справи було скасовано рішення суду, на підставі якого за позивачкою було зареєстровано право власності на будинковолодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а відповідач, вважаючи себе співвласником вказаного домоволодіння, продовжує проживати в ньому, користуватися ним. Тому, суд першої інстанції прийшов до висновків про відсутність підстав для виселення відповідача та визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 17 лютого 1986 року, який розірвано рішенням Богородчанського районного суду від 25 листопада 2014 року у справі 338/1453/14-ц.
Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 23 січня 2019 року у справі № 338/390/15-ц припинено право спільної сумісної власності сторін на домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 155,2 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у домоволодінні АДРЕСА_1 , що становить 69,2 кв.м., загальною вартістю 152 118,90 грн., на наступні приміщення в житловому будинку: коридор, літ 1-1 площею 11,8 кв.м., коридор, літ.1-3 площею 8,4 кв.м., ванну, літ.1-4 площею 3,1 кв.м., житлову кімнату, літ 1-7 площею 30,3 кв.м., житлову кімнату, літ.1-8 площею 15,6 кв.м., та на господарські споруди: гараж- літ. «Б», вбиральню- літ. «В», сарай -літ. «Ж», колодязь - літ. «N 1», ворота – літ. «N 2», частину огорожі літ. «N 3».
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку у домоволодінні АДРЕСА_1 , що становить 86 кв.м., загальною вартістю 189 049 грн., на наступні приміщення в житловому будинку: на першому поверсі: комору, літ 1-2 площею 10,6 кв.м., кухню, літ.1-5 площею 15,8 кв.м., житлову кімнату, літ 1-6 площею 24,5 кв.м., в підвалі: комору, літ. І площею 20,0 кв.м., комору, літ. ІІ площею 15,1 кв.м.,та на господарські споруди: сарай - літ «Г»; сарай - літ. «Д»; частину огорожі літ. «N 3» - 48,22 м.
Стягнуто з ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від ідеальних частин у розмірі 18 465 грн., а також вартість робіт з переобладнання житлової кімнати літ. 1-8, площею 15,6 кв.м. під кухню шляхом влаштування в ній кахельної пічки та влаштування кахельної пічки в житловій кімнаті літ. 1-7, площею 30,3 кв.м. в розмірі 72 397 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частку земельної ділянки площею 0,25 га с. Манява, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214.
На підставі вказаного рішення 20 листопада 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 та 15 квітня 2021 року – на земельної ділянки за цією адресою, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214.
Згідно свідоцтва № 241 від 23 квітня 2021 року приватного нотаріуса Богородчанського районного округу Максьом Г.І., яке видане на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ОСОБА_1 набула у власність іншу частину майна: житлового будинку АДРЕСА_1 та 15 квітня 2021 року на земельної ділянки за цією адресою, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214, що належали ОСОБА_2 .
На підставі вказаного свідоцтва 23 квітня 2021 року ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельної ділянки в с. Манява, кадастровий номер 2620484801:01:001:0214.
Ухвалою Богородчанського районного суду від 13 липня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2019 року у справі № 338/390/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Заочне рішення Богородчанського районного суду від 23 січня 2019 року скасовано.
Ухвалою Богородчанського районного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 338/390/15-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя за заявою позивачки залишено без розгляду, ухвала суду набрала законної сили 04 січня 2024 року.
Як вбачається із тексту ухвали Богородчанського районного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 338/390/15-ц спірне домоволодіння є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15 та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц.
Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.
Таким чином реєстрація за позивачкою ОСОБА_1 права власності на частку відповідача ОСОБА_2 у спірному домоволодінні, яке відбулось в результаті примусового виконання скасованого рішення суду про його поділ,є не правовим наслідком такого судового рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення.
Тобто реєстрація права власності позивачки на частку відповідачане впливає на те, що спірне домоволодіння перестало бути спільним майном колишнього подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачкою не може свідчити про те, що таке майно належить позивачці на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу.
Таким чином, ухвалення судом рішення про визнання права власності, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції набуття спірного майна у спільну власність подружжя. Відтак погодитися з доводами апеляційної скарги в тому числі й з тими, що відповідач мав звертатися до суду із вимогами про відновлення свого права власності на частку домоволодіння, не можна.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
При цьому, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.
За змістом зазначених норм одним з найважливіших прав власників житлового будинку або квартири є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів його сім`ї, інших осіб.
Крім того, згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Таким чином спірний будинок є об`єктом спільної часткової власності, а правовий режим такої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників та співвласники мають рівні права у здійсненні права власності незалежно від розміру їх часток, а відтак відповідач має право на проживання в цьому будинку.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Малетина Андрія Ярославовича – залишити без задоволення.
Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 червня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта