ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року 
м. Харків
справа № 635/745/26
провадження № 22-ц/818/4000/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 березня 2026 року у складі судді Бобко Т.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого між нею та відповідачем, зареєстрований 11 березня 2015 року Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 18.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 23 липня 2024 року. Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але на даний момент проживає з батьком на території Німеччини, бо ОСОБА_2 незаконно відібрав у позивача доньку. З січня місяця 2023 року сторони не проживають разом, їх сім`я перестала існувати. На території Німеччини ОСОБА_2 розлучився з позивачем за німецьким законодавством проти її волі та бажання. Крім того, ставлення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 змінилося: він пліткував на неї, розпочинав сварки, постійно виявляв неповагу, відібрав дитину і не давав із нею бачитися, заблокував номер телефону позивача та адресу електронної пошти. Позивач у подальшому не бажає продовжувати або підтримувати відносини з відповідачем і бажає розірвати шлюб між ними. На примирення та збереження шлюбу з відповідачем не згодна. Спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у них не має. Крім того позивач просила після розірвання шлюбу змінити їй прізвище на дошлюбне « ОСОБА_4 ».
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 березня 2015 року Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 18.
Після розірвання шлюбу позивачу змінено прізвище на дошлюбне « ОСОБА_4 ».
Рішення обґрунтовано тим, що суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємовідносини подружжя, вважає подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим. При таких обставинах, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення змінити доповнивши його висновком про визначення місця проживання дитини з позивачкою.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим що, суд не в повному обсязі розглянув позов та в супереч змісту позовної заяви та вимог закону не вирішив питання про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю після розірвання шлюбу між сторонами у справі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 11 березня 2015 року виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області зареєстрований шлюб між сторонами, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 (а.с.11).
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 23 липня 2024 року (а.с. 14).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно статті 160 СК України право батьків на визначення місця проживання дитини яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною першої статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 11 березня 2015 року Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 18.
У позовній заяві позивач зазначала, що малолітня дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично проживає разом із батьком на території Федеративної Республіки Німеччина. Позивач зазначає, що відповідач незаконно забрав дитину та створює перешкоди у спілкуванні з нею. Позивач висловила намір щодо проживання дитини разом із нею після розірвання шлюбу. 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).
Самостійної позовної вимоги про визначення місця проживання дитини позовна заява не містить.
Відповідно до положень статей 160, 161 Сімейного кодексу України, вимога про визначення місця проживання дітей розглядається як окремий предмет спору, що підлягає вирішенню у самостійному позовному провадженні, незалежно від вимоги про розірвання шлюбу між батьками.
Таким чином позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини є самостійними вимогами, які відрізняються за предметом доказування та правовою природою, проте у дійсній справі таких вимог позивачем заявлено не було. Посилання позивачки на необхідність та наявність підстав залишення місця проживання дитини з нею в обгрунтуванні позову не є позовною вимогою, тому відповідно до вимог ст.12 ЦПК України судом не розглянуто. Предметом розгляду у даній справі були виключно позовні вимоги про розірвання шлюбу.
Водночас позивач не позбавлена права звернутися до суду з відповідним самостійним позовом.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування судова колегія не вбачає. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.Ю. Тичкова

Судді:          В.Б. Яцина 

Ю.М. Мальований