ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/771/26 Справа № 243/9804/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гончарова А. О. Суддя у 2-й інстанції - Сєдих А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Сєдих А.В., за участю секретаря судового засідання Ворони Б.А., захисника Клочкової А.О. розглянувши апеляційну скаргу захисника Клочкової А.О. на постанову судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області Гончарової А.О. від 09 січня 2026 року, щодо
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, військовослужбовця, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Згідно постанови 17.10.2025 о 10 годині 00 хвилин по вул. Свободи,1 в м. Слов`янськ, Краматорського району, Донецької області, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mitsubishi L 200 номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду для визначення стану спяніння на місці зупинки за допомогою Алкотестер Drager та у медичному закладі водій відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області Гончарової А.О. від 09 січня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 17000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на один рік.
З таким судовим рішенням не погодилась захисник Клочкова А.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, ухваленою без повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, а вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, належними та допустимими доказами не доведена. Вважає, що суд першої інстанції не врахував принцип презумпції невинуватості, положення ст. 62 Конституції України, практику ЄСПЛ щодо стандарту доведення вини поза розумним сумнівом, а також те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь. Вказує, що огляд на стан алкогольного сп`яніння відносно ОСОБА_1 ініційований та проведений неналежним суб`єктом владних повноважень. Зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, керував військовим транспортним засобом, а тому є спеціальним суб`єктом відповідно до КУпАП. Зазначає, що направлення та проведення огляду на стан сп`яніння відносно ОСОБА_1 повинно було здійснюватися в порядку, визначеному ст. 266-1 КУпАП, посадовою особою, уповноваженою начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, або командиром військової частини, а не інспектором поліції. Вважає, що з огляду на статус ОСОБА_1 як військовослужбовця та обставини виконання ним обов`язків військової служби, працівники поліції безпідставно склали щодо нього протокол за ч.1 ст.130 КУпАП, тоді як відповідальність, на думку апелянта, мала наставати за нормами глави 13-Б КУпАП, зокрема за ст.172-20 КУпАП, на підставі протоколу про військове адміністративне правопорушення. Вказує, що ОСОБА_1 на момент зупинки транспортного засобу діяв у стані крайньої необхідності, оскільки виконував наказ військового командування щодо переміщення з місця дислокації, що, на думку захисту, підтверджується відеозаписом, рапортом та довідкою форми 6 від 17.12.2025 № 5652. Зазначає, що виконання наказу щодо забезпечення оборони України виключає можливість притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до ст.17, 18 КУпАП особа, яка діяла у стані крайньої необхідності, не підлягає адміністративній відповідальності, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП. Вважає, що вимога інспектора поліції про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була незаконною та необґрунтованою, оскільки у ОСОБА_1 були відсутні об`єктивні ознаки алкогольного сп`яніння. Вказує, що з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 не підтвердив факт вживання алкогольних напоїв, поводився спокійно, спілкувався коректно та ввічливо, а працівником поліції не встановлено інших ознак сп`яніння, окрім зазначення про запах алкоголю з порожнини рота. Зазначає, що за відсутності законної та обґрунтованої вимоги поліцейського про проходження огляду на стан сп`яніння у ОСОБА_1 не виникло обов`язку проходити такий огляд, а тому його відмова не може утворювати склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Вказує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу за відсутності сторони обвинувачення, фактично перебрав на себе функцію підтримання обвинувачення, що, на думку апелянта, свідчить про порушення вимоги безсторонності суду та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, вважає, що у разі доведення вини ОСОБА_1 суд мав вирішити питання щодо можливості призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, із застосуванням за аналогією ст.69 КК України. Зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ, проходить службу у військовій частині НОМЕР_3 , має статус учасника бойових дій, нагороди та відзнаки, а право керування транспортними засобами є необхідним йому для проходження військової служби та виконання службових обов`язків. Просить оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, або вирішити питання щодо можливості застосування аналогії закону та призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, відповідно до ст.69 КК України, у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами.
Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вислухавши думку сторін по справі, суд апеляційної інстанції, вважає апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду – без змін за таких підстав.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Дані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст.283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення.
Відповідно до диспозиції ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність за даною статтею настає у разі керування транспортним засобом особами в стані алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння, а так само у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДД України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується зібраними по справі доказами, а саме:
Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 485654 від 17.10.2025, з якого слідує, що 17.10.2025 о 10 годині 00 хвилин по вул. Свободи,1 в м. Слов`янськ, Краматорського району, Донецької області, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mitsubishi L 200 номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного спяніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду для визначення стану спяніння на місці зупинки за допомогою Алкотестер Drager та у медичному закладі водій відмовився. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 останньому були роз`яснені права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КУпАП, положення статті 63 Конституції України, про що свідчить його підпис. В письмових поясненнях у протоколі ОСОБА_1 зазначив, що поспішає; 
Актом огляду та направленням на огляд ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції 17.10.2025 о 10-10 год. до КЛПУ «Медичний центр профілактики та лікування залежності м. Краматорськ» у м. Слов`янськ у зв`язку з виявленими ознаками сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, в якому мається відмітка про відмову ОСОБА_1 від проходження огляду; 
Актом прийому передачі транспортного засобу Mitsubishi L 200 номерний знак НОМЕР_2 від 17.10.2025; 
Довідкою, відповідно до якої ОСОБА_1 має посвідчення водія НОМЕР_4 від 02.12.2006 категорії В; 
Відеофайлами з Bodycam на оптичному диску: Шипер 130 КУпАП.MP4, долученого до протоколу, з яких вбачається, що 17.10.2025 о 10 годині 00 хвилин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mitsubishi номерний знак НОМЕР_2 , був зупинений працівниками поліції за порушення ПДР, а саме не був пристебнутий паском безпеки, що зафіксовано на 00:25 відеозапису. Під час спілкування та візуального огляду салону автомобіля працівником поліції повідомлено ОСОБА_1 , що у нього вбачаються ознаки алкогольного спяніння, а саме запах алкоголю, що зафіксовано на 00:39 відеозапису. Після озвучення таких ознак ОСОБА_1 запропоновано пройти огляд на стан алкогольного спяніння на місці зупинки за допомогою Алкотестер Drager або у медичному закладі, що зафіксовано на 00:41-00:50 відеозапису, на що ОСОБА_1 відмовився проходити такий огляд, зауваживши, що поспішає, що зафіксовано на 00:43, 00:50 відеозапису. Після повідомлення працівником поліції, що за таке правопорушення передбачена відповідальність за ст. 130 КУпАП, що зафіксовано на 00:55 відеозапису, ОСОБА_1 були роз`яснені права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 268 КУпАП та положення ст. 63 Конституції України, що зафіксовано на 00:56-1:13 відеозапису, після чого складено протокол за ст. 130 КУпАП, який підписаний ОСОБА_1 без зауважень.
Досліджений відеозапис здійснено на підставі п. 1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», з метою фіксування правопорушення та у відповідності до вимог ч.2 ст. 266 КУпАП, у зв`язку з чим, виходячи із положень ст. 251 КУпАП, він є джерелом належних доказів у справі про адміністративне правопорушення.
Долучений до матеріалів справи відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, отриманий у встановленому законом порядку і здійснений працівниками поліції за допомогою наявних у них технічних засобів, тому є належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення і жодних сумнівів своєї достовірності не викликає.
Проаналізувавши докази по справі, вважаю, що в діях ОСОБА_1 міститься склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП.
Стягнення суддею накладене відповідно до вимог ст. 33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, даних про особу, відповідно до санкції ч.1 ст. 130 КУпАП.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, керував військовим транспортним засобом, а тому огляд на визначення стану сп`яніння відносно нього мав проводитись за нормами ст. 266-1 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне.
Стаття 266 КУпАП, визначає порядок відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, та окрім того порядок проведення відповідних оглядів.
Згідно ст. 266-1 КУпАП, визначено проведення оглядів військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Разом з тим, у даному випадку ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції саме як особа, яка керувала транспортним засобом на дорозі загального користування поза межами розташування військової частини, з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Тому огляд відносно нього повинен був проводитись відповідно до норм ст. 266 КУпАП, як до водія транспортного засобу.
Апеляційним судом встановлено, що працівники поліції діяли як уповноважені особи щодо виявлення у водіїв транспортних засобів ознак сп`яніння та пропонування проходження відповідного огляду. Сам факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі не змінює його процесуального статусу у цій справі як водія транспортного засобу та не виключає застосування до нього порядку, передбаченого ст. 266 КУпАП.
Тому доводи апеляційної скарги про те, що протокол щодо ОСОБА_1 безпідставно складено за ч.1 ст.130 КУпАП, а відповідальність мала наставати виключно за ст.172-20 КУпАП, є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, апеляційний суд зазначає наступне.
Право поліцейського виявляти водіїв із ознаками алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів унормовано Законами України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух», постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1103 «Про затвердження Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року №1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».
Згідно п. 3 розділу І вказаної Інструкції, ознаками алкогольного сп`яніння, зокрема, є запах алкоголю з порожнини рота.
Апеляційним судом встановлено, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 485654 від 17.10.2025, акті огляду та направленні на огляд зафіксовано ознаку алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 запах алкоголю з порожнини рота. Вказана ознака також була озвучена працівником поліції під час спілкування з ОСОБА_1 , що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери.
На підставі викладеного апеляційний суд зазначає, що ознаки сп`яніння встановлює поліцейський під час спілкування з водієм, а наявність таких ознак на думку поліцейського саме і є підставою для пропонування огляду на стан сп`яніння.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не підтвердив факт вживання алкогольних напоїв, поводився спокійно, ввічливо та коректно, не спростовують обставини виявлення поліцейським ознаки алкогольного сп`яніння у виді запаху алкоголю з порожнини рота. Такі доводи мають суб`єктивний характер, а підтвердження або спростування факту перебування особи у стані сп`яніння здійснюється саме шляхом проходження відповідного огляду, від якого ОСОБА_1 відмовився як на місці зупинки, так і в медичному закладі.
Отже, вимога поліцейського про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 обов`язку проходити такий огляд є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, оскільки виконував наказ військового командування щодо переміщення, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Апеляційним судом перевірено матеріали справи та встановлено, що під час спілкування із працівниками поліції ОСОБА_1 жодного разу не зазначив, що саме 17.10.2025 о 10 годині 00 хвилин він виконував термінове бойове розпорядження чи наказ військового командування, невиконання якого могло створити реальну та невідворотну небезпеку. З відеозапису вбачається лише те, що ОСОБА_1 повідомив працівникам поліції, що поспішає.
Долучена стороною захисту довідка форми 6 від 17.12.2025 № 5652 підтверджує факт участі ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією рф проти України, зокрема з 29.04.2025 по 08.05.2025, між тим як події, зазначені у протоколі серії ЕПР1 № 485654, відбувалися 17.10.2025 о 10 годині 00 хвилин.
Крім того, долучений як доказ рапорт, складений військовослужбовцем старшим солдатом ОСОБА_1 17.10.2025, не містить дати та вхідного номеру реєстрації, що не дає підстав вважати його належним підтвердженням існування саме на момент зупинки транспортного засобу такого термінового наказу, виконання якого виключало можливість виконання законної вимоги поліцейського про проходження огляду.
Сам по собі факт проходження військової служби, перебування у військовій формі та керування військовим транспортним засобом не свідчить про наявність стану крайньої необхідності в розумінні ст.18 КУпАП та не надає водієві права відмовлятися від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд також враховує, що після відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортний засіб Mitsubishi L 200 номерний знак НОМЕР_2 був переданий іншій особі, що підтверджується актом прийому-передачі транспортного засобу від 17.10.2025. Вказане додатково спростовує доводи сторони захисту про неможливість усунення відповідної ситуації іншим способом.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про наявність у діях ОСОБА_1 стану крайньої необхідності та необхідність закриття провадження на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги про неповне, поверхневе та необ`єктивне дослідження обставин справи, а також порушення принципу презумпції невинуватості, апеляційний суд зазначає, що вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Апеляційним судом встановлено, що вина ОСОБА_1 підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, які узгоджуються між собою, а саме протоколом про адміністративне правопорушення, актом огляду та направленням на огляд, актом прийому-передачі транспортного засобу, довідкою щодо наявності у ОСОБА_1 посвідчення водія, а також відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції.
Зазначені докази у своїй сукупності підтверджують, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, у працівника поліції були підстави вважати, що він має ознаки алкогольного сп`яніння, йому було запропоновано пройти огляд у встановленому законом порядку, однак він від проходження такого огляду відмовився.
При цьому протокол про адміністративне правопорушення не є єдиним доказом у справі, а його відомості підтверджуються іншими матеріалами справи, зокрема відеозаписом, актом огляду та направленням на огляд. Тому доводи про недоведеність вини ОСОБА_1 та наявність сумнівів, які мають тлумачитися на його користь, є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що розгляд справи за відсутності сторони обвинувачення свідчить про порушення безсторонності суду, апеляційний суд зазначає, що вони також є необґрунтованими.
Порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачений КУпАП, не містить обов`язкової умови щодо участі у судовому розгляді представника органу, яким складено протокол, або прокурора у цій категорії справ. Суд при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення не виконує функцію обвинувачення, а здійснює перевірку наданих матеріалів, оцінює докази відповідно до ст.252 КУпАП та вирішує питання про наявність чи відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення.
Апеляційним судом не встановлено, що під час розгляду справи суд першої інстанції самостійно збирав докази на підтвердження вини ОСОБА_1 або вийшов за межі наданих йому матеріалів. Навпаки, висновок про винуватість ОСОБА_1 ґрунтується на доказах, які були долучені до протоколу про адміністративне правопорушення та безпосередньо досліджені судом.
Отже, посилання апелянта на порушення принципу безсторонності суду є безпідставними та не спростовують правильності висновків про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Щодо доводів апеляційної скарги про можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, та застосування за аналогією ст.69 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.
Санкція частини першої статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення є імперативною та передбачає два обов`язкових види адміністративного стягнення штраф та позбавлення права керування транспортними засобами на визначений строк. Закон не передбачає альтернативності чи можливості призначення лише одного з цих стягнень на вибір суду.
Доводи апелянта щодо необхідності застосування положень статті 69 Кримінального кодексу України як аналогії закону, є безпідставними, оскільки положення Кримінального кодексу та Кримінального процесуального кодексу України не підлягають застосуванню у сфері адміністративної відповідальності. Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративне правопорушення є окремим видом правопорушення, для якого встановлено власну процедуру притягнення до відповідальності та систему стягнень.
Крім того, правові підстави для застосування аналогії закону в адміністративному процесі відсутні, що унеможливлює задоволення апеляційної вимоги у цій частині.
Заявлені в апеляційній скарзі обставини щодо особи правопорушника, зокрема проходження ним військової служби у Збройних Силах України, наявність статусу учасника бойових дій, нагород та відзнак, беруться до уваги судом при визначенні виду та розміру стягнення лише у межах, визначених законом. Однак ці обставини не надають суду права змінювати вид адміністративного стягнення, прямо передбаченого санкцією статті 130 КУпАП.
Крім того, дії, вчинені ОСОБА_1 , є умисними, становлять підвищену суспільну небезпеку, створюють реальну загрозу безпеці дорожнього руху та учасникам цього руху, що обґрунтовує необхідність застосування передбаченого законом комплексного стягнення, зокрема позбавлення права керування транспортними засобами.
Дії, вчинені ОСОБА_1 є умисними, становлять підвищену суспільну небезпеку, створюють реальну загрозу безпеці дорожнього руху та учасникам цього руху, що обґрунтовує необхідність застосування передбаченого законом комплексного стягнення, зокрема позбавлення права керування транспортними засобами.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а постанова є незаконною та необґрунтованою, не знайшли свого підтвердження. Такі твердження апелянта суд розцінює як спробу уникнути адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, у вчиненні якого встановлена вина ОСОБА_1 .
Суддя апеляційного суду приходить до висновку, що підстави для скасування або зміни постанови судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Клочкової А.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області Гончарової А.О. від 09 січня 2026 року, у справі про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя