ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 161/16437/24
провадження № 61-16411св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Луцької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що сторони з 18 липня 2015 року перебували 
у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2021 року.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю.

Судовим наказом, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області 26 березня 2021 року у справі № 161/5530/21, визначено стягувати щомісяця 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи 
з 24 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вказувала, що станом на 27 серпня 2024 року сукупний розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів становить 59 945,00 грн.

Відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям та навчанням, не надає жодної матеріальної допомоги, не бере ніякої участі у її вихованні, тобто не виконує як батько покладених на нього законом обов`язків.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 
2025 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач 
всупереч статті 150 СК України належним чином не виконує обов`язків щодо виховання та розвитку малолітньої дочки, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, байдуже до неї ставиться, а тому позбавлення відповідача батьківських прав є виправданим і пропорційним та відповідає інтересам дитини.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 
2025 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову 
в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

В матеріалах справи немає доказів щодо умисного, свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та не доведено лише його винну поведінку щодо ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку дочки, її утриманні, а тому немає підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд дослідив висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради від 10 січня 2025 року № 19 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і вважав, що цей висновок не може бути прийнятий як достатній доказ у справі, оскільки з його змісту випливає, що у ньому лише перераховано, які пояснення дали позивач і відповідач, проаналізовано зміст позовної заяви 
і характеристики з навчального закладу. Фактично у ньому взагалі не наведено підстав та аргументів для прийняття органом саме такого висновку, як і не вказано, у чому полягатиме позитивний вплив такого рішення на інтереси дочки сторін.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

23 грудня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 
08 грудня 2025 року та залишити без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується те, що відповідач тривалий час не цікавився життям дитини, її навчанням, успіхами, не спілкувався з працівниками навчального закладу. Апеляційний суд безпідставно відхилив як докази характеристику від 14 серпня 2024 року № 8, надану ФОП ОСОБА_5 , і довідку, видану ТОВ «Луцький ліцей «Республіка». Відповідач особисто підтвердив свою пасивну поведінку щодо доньки.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі 
№ 361/2014/22, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 13 липня 
2022 року у справі № 366/2047/18, від 29 вересня 2021 року у справі 
№ 459/3411/18, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 26 квітня 
2022 року у справі № 520/8264/19, від 04 вересня 2019 року у справі 
№ 211/559/16-ц, від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, від 14 лютого 2024 року у справі № 756/12509/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

18 лютого 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Сторони з 18 липня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2021 року.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю.

Судовим наказом, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області 26 березня 2021 року у справі № 161/5530/21, визначено стягувати щомісяця 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи 
з 24 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, зробленим Луцьким ВДВС у Луцькому районі Волинської області, станом на 25 листопада 2025 року заборгованості зі сплати аліментів в ОСОБА_2 немає. Водночас із цього висновку відомо, що ОСОБА_2 має переплату зі сплати аліментів.

З довідки ТОВ «Луцький ліцей «Республіка» відомо, що батько ОСОБА_3 контакту зі школою, де навчається дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується. Дитину до школи приводять і забирають мати/баба.

Згідно з характеристикою, наданою ФОП « ОСОБА_5 » від 14 серпня 2024 року 
№ 8 у вихованні ОСОБА_6 головну роль відігравала мама, вона також оплачувала її навчання. Дитина завжди мала охайний зовнішній вигляд. Іграшками, одягом та канцелярією дитина була забезпечена у повній мірі. Мама постійно цікавилася станом справ та успішністю дитини, відвідувала усі батьківські збори. Батько, ОСОБА_2 , з вихователями, психологом та керівником не був знайомий, не спілкувався жодного разу, батьківські збори не відвідував.

Згідно з висновком служби у справах дітей Луцької міської ради від 10 січня 2025 року № 19, затвердженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 15 січня 2025 року № 60-1, вирішено за доцільне позбавити 
ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 
20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист 
і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції покладено на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться 
з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори - як кожен окремо, так і в сукупності - можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на зміст статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як винятковий і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено 
в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі 
№ 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі 
№ 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява 
№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог 
і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, зокрема того, що позивач не надала достатніх, належних і допустимих доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками щодо доньки, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано, відповідно до частини шостої статті 19 СК України, не погодився з висновком органу опіки та піклування стосовно доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його доньки, оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, не містить відомостей, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 

Розглядаючи цей спір, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Верховний Суд зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не 
є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року 
у справі № 754/15490/18, від 22 січня 2025 року у справі № 333/8983/23).

При цьому, як відомо з матеріалів справи, станом на 25 листопада 2025 року заборгованості зі сплати аліментів в ОСОБА_2 немає.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, наведених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Волинського апеляційного суду від 08 грудня 
2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська