ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/2125/26
381/2223/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року м. Фастів
Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючої судді Анапріюк С.П.,
з участю секретаря Куліковських А.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
установив:
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2026, вказану справу розподілено судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Анапріюк С.П.
У поданому до суду позові в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що вони з відповідачем мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони з відповідачем спільно не проживають з 2023 року.
Позивач зазначає, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Позивач самостійно не може матеріально забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Відповідач не бере участь у вихованні та розвитку дитини, матеріальну допомогу не надає. 
Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 6500,00 грн щомісячно у твердій грошовій сумі з подальшою індексацією, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 20 квітня 2026 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 
Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі надіслана відповідачу за адресою його реєстрації.
Водночас, відповідач ухвалу судді від 20 квітня 2026 року про відкриття провадження не отримав, оскільки надіслана судом на його адресу кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою уповноваженого працівника Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
Позивач до ухвалення судом рішення у цій справі не подала заяву про відмову від позову.
Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не подав.
Згідно з п. 2 ч. 7, п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається належно повідомленим про розгляд справи судом.
Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, у постановах від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд створив учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надав сторонам строк для подачі заяв по суті справи.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Зважаючи на те, що суд вжив усі необхідні передбачені процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, у встановлений судом строк відповідач не подав до суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмовий відзив на позов, суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до правил частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України.
Оскільки суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, тому для її розгляду судове засідання не проводиться.
Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справи, суд встановив таке.
Позивач та відповідач не перебувають у шлюбі.
Позивач та відповідач мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 . Позивач повідомила, що з відповідачем спільно не проживають з 2023 року.
Згідно з довідкою Комітету самоврядування населення мікрорайону Кадлубиця Фастівської міської ради Київської області № 58 від 31.03.2026, дитина зареєстрована та проживає з позивачем.
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 
1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 
2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 
3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 
4) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України, за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей державних чи приватних органів, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними і законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Висновки суду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.
Позивач звернулася до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 6500,00 грн щомісячно у твердій грошовій сумі з подальшою індексацією, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом; кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці ) залежить тільки від вибору одержувача аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суд бере до уваги, що аліменти – це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей та їх потребу в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини.
Також суд враховує, що встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі можливе за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу.
Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. 
Неможливість визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) може виникнути, наприклад у випадках, коли платник аліментів постійно проживає на території іноземної держави та відомості про його доходи отримати неможливо. Ускладненим та водночас таким, що порушує інтереси дитини, є стягнення аліментів у випадках, коли платник аліментів приховує свої доходи з метою ухилення від їх сплати.
У разі встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно.
Також суд бере до уваги усталені висновки Верховного Суду в цій категорії справ, згідно з якими в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Суд враховує приписи ст. 182 СК України, за якими при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 1ст 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суд встановив, що відповідач є батьком малолітньої ОСОБА_3 .
Отже, відповідач має конституційний обов`язок утримувати свою малолітню дитину до досягнення нею повноліття.
Також суд встановив, що дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. 
Суд враховує, що аліменти на утримання дитини мають забезпечувати матеріальні потреби дитини з урахуванням її віку і стану здоров`я, а також нормальні фізіологічні потреби дитини. При визначенні розміру аліментів, суд виходить також із засад розумності та справедливості, вимог забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку.
В цій справі суд з пояснень учасників справи та наданих ними доказів встановив, що позивач не працює, декілька років проживає за межами України.

При визначені розміру аліментів суд також враховує, що, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач як платник аліментів не має достатнього заробітку для призначення судом аліментів у розмірі, про який просить позивач.
Відповідач не скористався правом відзиву на позов та не заперечив проти його вимог.
Водночас, суд бере до уваги, що відповідач, згідно відомостей наявного у матеріалах справи паспорта, є собою працездатного віку (1993 року народження) та не довів суду належними та достатніми доказами наявність у нього хвороб чи такого стану здоров`я, який свідчить про його непрацездатність та неможливість працевлаштуватися, а також унеможливлює утримання ним своєї дитини на мінімальному визначеному чинним законодавством рівні. 
Також відповідач не надав суду докази щодо наявності у нього на утриманні інших осіб чи соціальних зобов`язань, встановлених законом, які могли бути враховані судом при визначенні розміру аліментів.
Крім цього, суд бере до уваги, що розмір аліментів, який зазначено позивачем у позові, не виходить за межі розумних вимог чи тих, які є необхідними, достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
Водночас позивач самостійно, без участі відповідача несе обов`язок по утриманню дитини, при цьому повсякденне опікування дитиною потребує постійних витрат на її утримання, освіту, додатковий розвиток, підтримання здоров`я на належному рівні тощо.
При цьому, з урахуванням статей 182 та 184 СК України, суд під час ухвалення судового рішення у цій справі враховує, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку та відповідав гарантованому розміру, передбаченому абзацом 2 ч. 2 ст. 182 СК України.
Також суд бере до уваги, що максимальний розмір аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття чинним законодавством України не встановлено.
Окрім вказаного, суд бере до уваги надані позивачем до позову докази її витрат на утримання дитини.
Зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, беручи до уваги передбачені ст. 182 СК України обставини, виходячи з принципу розумності та достатності забезпечення належного матеріального утримання дитини, враховуючи відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в утриманні дитини, суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів є помірним для відповідача, забезпечить права дитини на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття.
З урахуванням того, що відповідач не довів належними та достатніми доказами об`єктивну неможливість та відсутність у нього фінансової спроможності забезпечувати дитину на вказаному у позові рівні, не надав доказів, що сплата аліментів у такому розмірі поставить його у скрутне матеріальне становище, враховуючи відсутність доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення цього позову.
Водночас суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення вимоги позову про стягнення присуджених аліментів з їх подальшою індексацією, оскільки вказане належить до компетенції органу виконавчої служби на стадії виконання рішення суду.
Отже, позов підлягає задоволенню частково.
При цьому суд звертає увагу учасників справи на те, що статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Вирішуючи питання, щодо дати початку стягнення аліментів, суд відзначає, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у цій справі у межах суми платежу за один місяць.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За звернення до суду з цим позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
З урахуванням результату вирішення цієї справи з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 1331,20 гривень.
Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
вирішив:
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 6500,00 (шість тисяч п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи стягнення з 09 квітня 2026 року і до повноліття дитини.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у цій справі в межах суми платежу за один місяць. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Реквізити учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП – НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складене 15.06.2026.

Суддя         Сніжана АНАПРІЮК