Справа № 741/1145/25 	Головуючий у І інстанції  ОСОБА_1  	
Провадження № 11-кп/4823/517/26 	  	
Категорія - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами 	Доповідач         ОСОБА_2  	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Чернігів

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Головуючого-судді	ОСОБА_2  	

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі:
секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
захисника – ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції);
обвинуваченого – ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції); 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 12.03.2026 щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця м. Прилуки, Чернігівської області, одруженого, інваліда III групи з дитинства, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.2 ст. 286 та ч.1 ст. 382 КК України,

У С Т А Н О В И В:
Вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2026 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286 та ч.1 ст.382 КК України. Судом із застосуванням положень ст.. 70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком у 3 (три) роки. Покладено обов`язки визначені ст.76 КК України. Скасовано арешт накладений на майно в ході досудового розслідування, вирішено долю речових доказів та питання розподілу судових витрат.
Встановлено, що 10 червня 2024 року близько 06 години 40 хвилин ОСОБА_8 керував технічно справним автомобілем марки «RenaultMeganeScenic», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по автодорозі М02 сполученням «Кіпті-Глухів-Бачівськ» в напрямку с. Кіпті Чернігівського району Чернігівської області зі швидкістю приблизно 109 км/год. При цьому, у порушення вимог п.п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами та доповненнями) (далі - ПДР), відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 12.1 ПДР, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, водій ОСОБА_8 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та не вибрав безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого на 25-му кілометрі даної автодороги, приблизно через 700 метрів від повороту на с. Лихачів Ніжинського району Чернігівської області у напрямку с. Кіпті Чернігівського району Чернігівської області, не впорався з керуванням автомобіля і в стані заносу виїхав на ліву смугу руху, де відбулося зіткнення керованого ним автомобіля з металевим відбійником, після чого автомобіль відкинуло на праву смугу руху.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою головного мозку, компресійного перелому тіл С6, Thl, Th4, Thl2, закритого перелому нижньої суглобової поверхні СІ справа, забійної скальпованої рани потиличної ділянки голови; множинних переломів ребер справа 2, 3, 9, 10, 1, зліва 7, 8, 9 перелому руків`я грудини зі зміщенням, травматичного невриту, емфіземи грудної клітки, забою та емфіземи м`яких тканин потилично-тім`яної ділянки справа, забою легень, множинних гематом справа, закритої хребетно-спинномозкової травми, крайового перелом тіл Th I-V, Fi «Е», які за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.
Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п. 2.3 «б», 12.1 ПДР стало безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з її наслідками, що настали.
Також постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 7 вересня 2023 року (справа № 750/11615/23) ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік, що набрала законної сили 19 вересня 2023 року, зі змістом якої ОСОБА_8 був обізнаним.
Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 травня 2024 року (справа № 751/2756/24) ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, з накладенням стягнення, із застосуванням ч. 3 ст. 30 КУпАП, у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами стоком на 3 (три) роки 3 (три) місяці 23 (двадцять три) дні, що набрала законної сили 7 червня 2024 року, зі змістом якої ОСОБА_8 був обізнаним.
Не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Носівського районного суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 382 КК України та призначити покарання: за ч.2 ст. 286 КК України – 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; за ч.1 ст. 382 КК України - 1 рік позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку. У решті вирок залишити без змін.
В апеляційній скарзі зазначено, що зміст оскаржуваного вироку не відповідає вказаним вимогам, оскільки мотиви суду в частині обґрунтування можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням звелись до формального перераховування обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, даних про особу (вік, стан здоров`я, сімейне положення, наявності постійного місця проживання), які жодним чином не відображають реального способу життя обвинуваченого та його відношення до закону, суспільних норм та прав інших громадян. Оцінка особи ОСОБА_8 не проведена з достатньою повнотою, яка б заперечила ухвалення законного та обґрунтованого рішення, оскільки дані про особу винного свідчать про його сталу асоціальну поведінку. Дані про особу обвинуваченого, у тому числі які є у вільному доступі, свідчать про те, що останній систематично упродовж 2023-2024 років порушував ПДР, створюючи загрозу не лише для себе, керуючи транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, але й для невизначеного кола осіб. На думку прокурора кожне наступне правопорушення вчинялось обвинуваченим свідомо, будучи вже позбавленим права керувати транспортним засобом, що в кінцевому рахунку призвело до вчинення ОСОБА_8 тяжкого злочину, від якого особа отримала тяжкі тілесні ушкодження. Тому така систематична протиправна поведінка свідчить про негативну характеристику ОСОБА_8 з психологічної, фізіологічної та соціальної точки зору. Прокурор зазначає, що судом не враховано, що у даному кримінальному провадженні виокремлена група суспільних відносин, які охоронювані кримінальним правом у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у яких приватні інтереси їх учасників не можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, щоб волевиявлення потерпілого могло мати вирішальне значення для винуватості особи. Позиція потерпілої щодо можливості суворо не карати обвинуваченого є лише приватною думкою, яка не може бути визначальною у визначені можливості звільнення від відбування покарання, але може бути враховано як обставину, що пом`якшує покарання, для визначення її міри. Крім того, ОСОБА_8 має значну заборгованість із сплати штрафів після вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та відносно нього перебувають на розгляді в Прилуцькому міськрайонному суді обвинувальні акти за злочини, передбачені ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 361, ч.ч. 1, 2 ст. 182, ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 190 КК України. Викладене свідчить про відсутність у ОСОБА_8 бажання своєю поведінкою довести виправлення.
Захисником ОСОБА_7 були подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, вирок Носівського районного суду від 12 березня 2026 року без змін. Зазначено, що злочин ОСОБА_8 було вчинено з необережності, під час судового розгляду останній визнав свою вину та щиро покаявся. Висловлює заперечення щодо доводів прокурора на наявні обвинувальні акти в Прилуцькому міськрайонному суді та вказує що суд не мав права враховувати таку інформацію для призначення покарання посилаючись на ст. 62 Конституції України. До заперечень обвинувачений ОСОБА_8 надав документи, які характеризують особу обвинуваченого, а саме свідоцтво про народження дитини та свідоцтво про шлюб.
Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення з підстав, викладених у ній та просив її задовольнити. Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки прокурор не оспорює встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 382 КК України, предметом апеляційного перегляду є виключно питання правильності призначення покарання та застосування положень ст. 75 КК України.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом відповідно до норм матеріального права з додержанням вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції здійснив судовий розгляд відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Обвинувачений повністю визнав свою винуватість, не заперечував фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, а учасники судового провадження не наполягали на дослідженні доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися. Наслідки такого порядку судового розгляду судом першої інстанції були належним чином роз`яснені, а тому фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку не переглядаються. За таких обставин підстав ставити під сумнів висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та правильної кваліфікації його дій колегія суддів не вбачає.
Разом із тим доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та звільненні обвинуваченого від його відбування з випробуванням є такими, що підлягають перевірці. 
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом державного примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду та полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Метою покарання є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених санкцією відповідної статті Особливої частини КК України, ураховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги Загальної частини цього Кодексу. Особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначеного покарання, колегія суддів виходить із того, що покарання має відповідати вимогам статей 50 та 65 КК України, бути справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.
Разом із тим колегія суддів вважає, що визначаючи розмір покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції не повною мірою врахував усю сукупність обставин, що мають значення для його індивідуалізації.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має інвалідність III групи з дитинства, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога. Крім того, судом встановлено, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілій заподіяну матеріальну та моральну шкоду, а потерпіла просила не призначати йому суворого покарання. Колегія суддів бере до уваги, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, є необережним злочином, а тому при визначенні міри покарання поряд із тяжкістю наслідків підлягають оцінці також поведінка винного після його вчинення, ставлення до відшкодування заподіяної шкоди, дані про особу винного та інші обставини, що мають значення для індивідуалізації покарання.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки відповідатиме вимогам статей 50 та 65 КК України.
Саме такий строк покарання забезпечує належний баланс між тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення, його наслідками, даними про особу обвинуваченого, наявністю кількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутністю обставин, які його обтяжують.
Отже, у цій частині доводи апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню, а призначене судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 286 КК України підлягає пом`якшенню до трьох років позбавлення волі.
Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення особи від відбування покарання з випробуванням можливе лише у разі, якщо суд, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде переконання про можливість її виправлення без відбування покарання.
Таким чином, сам по собі факт призначення покарання, яке не перевищує п`яти років позбавлення волі, не є достатньою підставою для застосування цього інституту.
Вирішальним є висновок суду про можливість досягнення мети покарання без його реального відбування, який повинен ґрунтуватися на всебічній оцінці всіх обставин кримінального провадження.
Як убачається з вироку, обґрунтовуючи застосування ст. 75 КК України, суд першої інстанції послався на визнання вини, щире каяття, позитивні характеристики, відсутність судимостей, стан здоров`я обвинуваченого, добровільне відшкодування шкоди потерпілій та її прохання не призначати суворого покарання.
Колегія суддів не ставить під сумнів значення наведених обставин. Навпаки, саме вони враховані апеляційним судом при визначенні покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у мінімальних межах санкції.
Разом із тим наведені обставини самі по собі ще не свідчать про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. При цьому суд першої інстанції не навів переконливих мотивів, чому саме сукупність зазначених обставин дає підстави для такого висновку, а фактично повторив обставини, що характеризують особу обвинуваченого та пом`якшують покарання.
Такий підхід не повною мірою відповідає вимогам ст. 75 КК України, оскільки вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням потребує самостійного мотивування з урахуванням усіх обставин кримінального провадження.
Водночас колегія суддів враховує й інші встановлені у справі обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про можливість застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України.
Оцінюючи можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, колегія суддів враховує не окремі обставини, а їх сукупність.
Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2023 року ОСОБА_8 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 та ч. 1 ст. 130 КУпАП із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами.
Надалі постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 травня 2024 року його повторно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП із призначенням більш суворого адміністративного стягнення та повторним позбавленням права керування транспортними засобами.
Як установлено вироком, ці судові рішення набрали законної сили, були доведені до відома ОСОБА_8 , а тому він достеменно усвідомлював як факт позбавлення його права керування транспортними засобами, так і правові наслідки невиконання відповідних судових рішень.
Попри це, обвинувачений свідомо проігнорував установлену законом заборону, продовжив керувати транспортними засобами, що, окрім вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, у подальшому призвело до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.
Наведені обставини свідчать не про одноразове випадкове порушення правил дорожнього руху, а про стійке і свідоме нехтування обвинуваченим установленими законом правилами безпеки дорожнього руху та обов`язковістю виконання судових рішень.
Особливого значення у цьому кримінальному провадженні набуває і те, що ОСОБА_8 визнано винуватим не лише у необережному кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, а й в умисному кримінальному правопорушенні проти правосуддя, передбаченому ч. 1 ст. 382 КК України.
Об`єктом цього кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують авторитет правосуддя та обов`язковість виконання судових рішень, яка прямо гарантована ст. 129-1 Конституції України та конкретизована положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Умисне невиконання судового рішення саме по собі свідчить про свідоме ігнорування особою обов`язковості актів судової влади та небажання дотримуватися встановленого законом правопорядку. Така поведінка не може бути залишена поза увагою під час вирішення питання про можливість виправлення особи без реального відбування покарання, оскільки саме ставлення засудженого до виконання вимог закону є одним із критеріїв оцінки перспектив його виправлення.
Колегія суддів також враховує, що адміністративні стягнення, застосовані до ОСОБА_8 за грубі порушення Правил дорожнього руху, не досягли своєї превентивної мети. Незважаючи на притягнення до адміністративної відповідальності та позбавлення права керування транспортними засобами, обвинувачений не змінив своєї поведінки, не припинив керування транспортними засобами та продовжив свідомо порушувати встановлені законом обмеження.
Саме така послідовність його дій свідчить про відсутність належної реакції на попередні заходи державного примусу та підтверджує, що застосування до нього більш м`якого кримінально-правового заходу у вигляді звільнення від відбування покарання з випробуванням не забезпечить досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.
Таким чином, попередні заходи юридичної відповідальності не забезпечили належної правомірної поведінки обвинуваченого та не досягли своєї превентивної мети.
Наведені обставини не свідчать самі по собі про неможливість застосування ст. 75 КК України, однак у сукупності з характером кримінальних правопорушень, способом їх вчинення, попередньою поведінкою обвинуваченого та його ставленням до виконання встановлених законом обов`язків не дають підстав для висновку, що мета покарання може бути досягнута без його реального відбування.
Висновок колегії суддів про неможливість застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України не спростовується й іншими доводами, наведеними під час апеляційного розгляду.
Посилання сторони захисту та потерпілої на повне відшкодування заподіяної шкоди, відсутність претензій до обвинуваченого та прохання не призначати йому суворого покарання безумовно підлягають врахуванню судом. Разом із тим зазначені обставини вже враховані апеляційним судом при визначенні виду та розміру покарання.
При вирішенні ж питання про можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суд повинен оцінити всі обставини кримінального провадження у їх сукупності та встановити, чи є достатні підстави для висновку, що мета покарання буде досягнута без його реального виконання. У цій справі таких підстав колегія суддів не встановила.
При цьому апеляційний суд не бере до уваги посилання прокурора на інші кримінальні провадження щодо ОСОБА_8 , які перебувають на розгляді суду. Відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в передбаченому законом порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Отже, сам факт існування інших кримінальних проваджень не може враховуватися при вирішенні питання про вид та міру покарання у цьому кримінальному провадженні.
Такий підхід узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої судове рішення має містити належне обґрунтування, достатнє для розуміння мотивів, з яких суд дійшов відповідного висновку. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від суду надання детальної відповіді на кожний довід сторін.
Оцінивши всі встановлені у кримінальному провадженні обставини в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що призначене судом першої інстанції покарання в частині застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України не відповідає вимогам закону.
Разом із тим колегія суддів не знаходить підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, ніж мінімальне, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
Призначаючи покарання, апеляційний суд ураховує характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, форму вини, тяжкість наслідків, дані про особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, її позицію щодо призначення покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Зазначені обставини дають підстави для висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у мінімальному розмірі, встановленому санкцією цієї статті.
Водночас з урахуванням установлених обставин справи, попередньої поведінки обвинуваченого, а також вчинення ним умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
За таких обставин апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та звільнення ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку на підставі п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
За ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Покарання, призначене за ч. 1 ст. 382 КК України, підлягає залишенню без змін. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 слід призначити три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. В решті вирок залишити без змін.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора – задовольнити частково.
Скасувати вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 12 березня 2026 року щодо ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 покарання:
- за ч.2 ст. 286 КК України – 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; 
- за ч.1 ст. 382 КК України - 1 рік позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. 
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 рахувати з моменту його фактичного затримання для виконання цього вироку.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення. 

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4