Справа № 560/3323/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

24 червня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Козачок І.С. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок, провести грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано із сум грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі №560/9289/25. В обґрунтування позову зазначає, що станом на день видання наказу про виключення його зі списків особового складу військової частини відповідачем не був проведений повний розрахунок, у зв`язку з чим він має право на стягнення середнього заробітку.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.
У відзиві відповідач позов не визнає, зазначаючи, що позивач не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка виконувала лише функції розпорядника коштів відносно військової частини НОМЕР_3 .
Як вбачається зі змісту листа начальника Центрального управління персоналу штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 №116/2/1/99938 від 25.10.2025, станом на 29.05.2025 військові частини НОМЕР_2 , НОМЕР_4 та НОМЕР_3 переформовано у військову частину НОМЕР_2 .
Ухвалою від 05.05.2026 військову частину НОМЕР_2 залучено до участі у справі як другого відповідача. 
У відзиві військова частина НОМЕР_2 просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 02.06.2025, однак фінансово - бухгалтерські документи щодо нього від військової частини НОМЕР_3 до військової частини НОМЕР_2 не передавались, інформація про нарахування і виплати відсутня. Зазначає, що військова частина НОМЕР_2 не є правонаступником військової частини НОМЕР_3 , а фактично саме військова частина НОМЕР_5 продовжує здійснення фінансових функцій стосовно колишніх військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 .
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 31.05.2025 №153 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 . Фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_3 здійснювалось військовою частиною НОМЕР_1 .
Судом встановлено, що на виконання рішення суду по справі №560/9289/25 від 23.07.2025 позивачу було виплачено заборгованість по грошовому забезпеченню у розмірі 143032,95 грн., що вбачається з наданих суду письмових доказів.
Як зазначено у вказаному рішенні, суд визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року (посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти. Суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 24.02.2022 по 19.05.2023 (посадовий оклад, оклад за військовим званням, усі нараховані та виплачені за цей період щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення) із розрахунком місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовими званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум.
Отже, виплату коштів позивачу проводила військова частина НОМЕР_1 .
Спірні правовідносини щодо проходження військової служби та грошового забезпечення військовослужбовців регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення середнього заробітку нормами статей 116 та 117 Кодексу законів про працю (КЗпП) України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Разом з тим, суд звертає увагу на відмінність між поняттями «звільнення з військової служби» та «виключення зі списків особового складу у зв`язку з переведенням до іншого місця служби». 
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 31.05.2025 №153 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення виключно у зв`язку з вибуттям до нового місця служби - до військової частини НОМЕР_2 . Отже, фактичного звільнення позивача з військової служби у запас або відставку не відбулось, військова служба позивача триває, змінилось лише місце її проходження шляхом переведення в межах Збройних Сил України. 
Відповідно до сталої практики Верховного Суду ( постанова від 26 червня 2025 у справі №400/8927/23 щодо аналогічних правовідносин) дія статей 116, 117 КЗпП України поширюється виключно на випадки остаточного звільнення особи зі служби. Переведення військовослужбовця з однієї військової частини до іншої не є підставою для застосування заходів, передбачених статтею 117 КЗпП України, оскільки трудові (службові) відносини не припиняються.
З огляду на викладене, виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 у зв`язку з переведенням не породжує обов`язку відповідача провести повний розрахунок за правилами статті 116 КЗпП України, а отже, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку. Суд вважає, що у цій частині позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Що стосується вимог позивача про виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано із сум грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі №560/9289/25, суд виходить з такого.
Позивач стверджує, що під час виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.07.2025 у справі №560/9289/25 військовою частиною НОМЕР_1 з належної йому суми заборгованості з грошового забезпечення (143032,95 грн.) було протиправно утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18%, який в подальшому не був йому компенсований відповідно до законодавства. 
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, право на виплату грошової компенсації виникає виключно за умови та внаслідок фактичного утримання такого податку з грошового забезпечення військовослужбовця. Тобто виплата компенсації має похідний характер від факту утримання податку і якщо немає утримання - не виникає й підстав для компенсації.
На підтвердження своїх вимог позивачем надано банківську виписку, згідно з якою на його рахунок надійшли кошти в сумі 143032,95 грн. з призначенням платежу на виконання вказаного вище судового рішення.
Встановлено, що рішення у справі №560/9289/25 має зобов`язальний характер, адже суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити грошове забезпечення за відповідний період із застосуванням певних показників розрахунку без визначення у резолютивній частині конкретної фіксованої суми (абсолютної величини), що підлягає стягненню.
За таких умов, надана позивачем банківська виписка підтверджує виключно факт отримання ним суми коштів у розмірі 143032,95 грн., проте не розкриває структури цих коштів. Із вказаної виписки неможливо встановити загальну нараховану суму (до оподаткування), а отже, неможливо дійти математично обґрунтованого висновку про те, що із вказаної суми було утримано 18% податку.
Суд враховує положення частини 2 статті 77 КАС України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач (військова частина НОМЕР_1 ) доказів щодо структури фактично виплачених позивачу сум коштів на виконання попереднього рішення суду не надав. 
Проте, закріплений у ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок суб`єкта владних повноважень доводити правомірність своїх дій чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку (згідно з частиною 1 цієї ж статті) довести сам факт порушення його прав, свобод чи інтересів.
Належним та допустимим доказом, що підтверджує факт утримання ПДФО з грошового забезпечення військовослужбовця, є розрахунковий лист (довідка про нарахування та виплату грошового забезпечення), де відображаються складові нарахування, сума утриманих податків та зборів, а також сума, що підлягає виплаті на руки.
Натомість, у матеріалах справи відсутні розрахункові листи чи довідки від військової частини, які б свідчили про фактичне утримання ПДФО з проведеної на виконання рішення суду виплати. Крім того, позивач не звертався до суду із клопотанням про витребування таких доказів (зокрема, розрахунку виплаченої суми 143032,95 грн.) у порядку, передбаченому статтею 80 КАС України.
Оцінюючи підстави для самостійного витребування судом фінансових документів у відповідача для встановлення факту утримання чи неутримання податку (в порядку ч. 4 ст. 9 КАС України), суд виходить з такого. 
Принцип офіційного з`ясування обставин справи не є абсолютним і не може нівелювати принцип змагальності сторін. Верховний Суд у своїх постановах (справа №813/4665/14 постанова від 13 лютого 2020, справа № 826/4102/18 постанова від 18 жовтня 2018) наголошував на тому, що суд не може перебирати на себе функції доказування обставин, на які посилається сторона. Ініціативне витребування судом фінансових документів у відповідача за відсутності відповідного клопотання позивача та за умови, що позивач не вживав жодних самостійних заходів для отримання таких довідок (шляхом звернення із рапортом чи адвокатським запитом до військової частини), свідчило б про порушення принципу рівності сторін перед законом і судом (стаття 8 КАС України). 
У постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 у справі №826/16654/18 зазначається, що офіційне з`ясування обставин справи має місце тоді, коли сторона з об`єктивних причин позбавлена можливості надати докази, але при цьому вона вчинила всі залежні від неї дії для їх отримання. Суд зазначив, що суд не є адвокатом позивача і не може конструювати доказову базу замість нього. У іншій постанові від 29 квітня 2020 у справі №240/10004/19 Верховний Суд зазначив, що витребування доказів судом з власної ініціативи за умови повної пасивності позивача є порушенням принципу рівності сторін перед законом і судом та безпосереднім втручанням у принцип змагальності процесу.
Відповідно до частини 1 та пункту 4 частини 2 статті 80 КАС України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про їх витребування судом. При цьому таке клопотання повинно містити відомості про те, які заходи вживала особа для отримання цих доказів самостійно та причини неможливості самостійного їх отримання. 
Матеріали справи не містять доказів звернення позивача (або його представника) до військової частини із відповідним рапортом, заявою чи адвокатським запитом про отримання фінансових довідок, що свідчить про те, що позивач не вичерпав власних можливостей для збору доказової бази. За таких умов, ініціативне витребування цих документів судом є порушенням принципу змагальності.
Відтак, оскільки належних доказів утримання з виплаченої позивачу суми коштів податку на доходи фізичних осіб суду не надано, а за наявними документами встановити цей факт неможливо, доводи позивача щодо нездійснення йому компенсації цього податку є недоведеними і такими, що не підтверджуються належними доказами. 
Відповідно до частини 4 статті 73 КАС України судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За відсутності встановленого факту утримання ПДФО з виплачених позивачу на виконання рішення суду коштів, підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію такого податку відсутні. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, відтак позов задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 24 червня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_7 )   Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_8 ) 	

Головуючий суддя 		І.С. Козачок