ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/30206/23 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Грибан І.О.
судді:  Ключкович В.Ю.
Кузьмишина О.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Національного антикорупційного бюро України , у якому просив суд:
- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо відмови у донарахуванні та виплаті позивачу матеріальної допомоги, розрахованої відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України від 14.10.2014 № 1698-VII, за сьомий календарний рік служби;
- зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу за сьомий календарний рік служби в сумі 54 745,63 грн, що дорівнює 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) позивача на день звільнення;
- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати належної позивачеві при звільненні матеріальної допомоги за сьомий рік служби, починаючи з 29.04.2023 по день проголошення рішення в цій справі, із розрахунку 5111,49 грн. за кожен день прострочення здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем; 
- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що період його служби у Національному антикорупційному бюро України складає 07 років 01 місяць 25 днів, а отже при звільненні має право на отримання грошової допомоги у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 7 повних календарних років служби. Однак, відповідачем здійснено виплату лише за 6 календарних років служби, що не відповідає чинному законодавству. З огляду на невиплату позивачу при звільненні грошової винагороди в повному обсязі, на думку позивача, наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач стверджує, що внаслідок протиправної відмови відповідача нарахувати та виплатити його грошову допомогу за повних 7 календарних років служби він зазнав душевних страждань, тому просить стягнути з відповідача моральної шкоди.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
21 липня 2024 року представником позивача надано відповідь на відзив.
Також, 14 серпня 2024 року та 15серпня 2024 року позивачем надіслано на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду додаткові докази по справі №320/30206/23.
Разом з тим, рішенням Вищої ради правосуддя від 29.10.2024 № 3148/0/15-24 ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Відповідно до ч. 9 ст. 31 КАС України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ у разі, коли суддя-доповідач із складу колегії суддів у визначених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкоджати розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.
Згідно п. 3.3.3 Засад використання автоматизованої системи у Шостому апеляційному адміністративному суді у випадках, передбачених п. «б» п. 3.3.1, передача справи до Відділу забезпечення судового процесу для здійснення повторного автоматизованого розподілу здійснюється суддею (помічником судді) за актом прийому-передачі. У разі, якщо залишок нерозглянутих справ, що передаються до Відділу забезпечення судового процесу для здійснення повторного автоматизованого розподілу з підстав, передбачених п. «б» п. 3.3.1, перевищує 5 справ, повторний автоматизований розподіл здійснюється виключно на підставі відповідного рішення зборів суддів.
Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2024 вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді ОСОБА_2.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу передано до розгляду наступної колегії суддів: головуючий суддя - Грибан І.О., судді -Заїка М.М., Ключкович В.Ю.
20 листопада 2024 року справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року справу прийнято до провадження та витребувано з Київського окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи № 320/30206/23.
20 серпня 2025 року на виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року надійшли матеріали справи з суду першої інстанції.
На підставі службової записки судді Грибан І.О. від 01.09.2025 № 320/30206/23/10050/2025 та наказу про відрахування судді Заїки М.М зі штату Шостого апеляційного адміністративного суду здійснено заміну судді - члена колегії Заїку М.М у справі № 320/30206/23 в автоматичному режимі за допомогою автоматизованої системи документообігу суду.
Так, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року визначено колегію суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі Грибан І.О., Ключковича В.Ю., Кузьмишину О.М.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 04.03.2016р. по 28.04.2023р. ОСОБА_1 проходив службу на посаді заступника начальника відділу Управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро України.
Наказом директора Національного антикорупційного бюро України від 25.04.2023р. №293-онс-ДСК «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено зі служби у Національного антикорупційного бюро України полковника Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 , заступника начальника відділу Управління спеціальних операцій, за підпунктом «б» пункту 64 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, 28.04.2023р.
Вказаним наказом встановлено, що вислуга років станом на 28.04.2023р. в календарному обчисленні складає 21 рік 09 місяців 21 день, у тому числі в Національному антикорупційному бюро України - 07 років 01 місяць 25 днів; виплачено ОСОБА_1 грошову допомогу за 6 (шість) повних календарних років служби, у розмірі 50 відсотків місячного розміру грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за період його служби у Національному антикорупційному бюро України з 04.03.2016р. по 28.04.2023р.
Згідно грошового атестату №12/2023 від 28.04.2023, при звільненні зі служби ОСОБА_1 виплачено грошову допомогу за 6 (шість) повних календарних років служби у розмірі 50 (п`ятдесят) відсотків місячного розміру грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у сумі 328 473,78 грн.
25.05.2023р. позивач звернувся із заявою до директора Національного антикорупційного бюро України, в якій просив здійснити доплату відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про національне антикорупційне бюро України» за один (сьомий) календарний рік служби в НАБУ та нарахувати і виплатити грошову допомогу, передбачену ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Листом Національного антикорупційного бюро України від 23.06.2023 №10-188/19364 повідомлено про те, що він проходив службу на посадах начальницького складу з 04.03.2016 по 28.04.2023, тому йому нараховано та виплачено грошову допомогу за 6 (шість) повних календарних років служби, що відповідає проміжку часу з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2022 року, у розмірі 50 відсотків місячного розміру грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся з даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Закону України від 14.10.2014 року №1698 «Про Національне антикорупційне бюро» (далі - Закон №1698) національне антикорупційне бюро України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.
За ч.1 ст.2 Закону №1698 правову основу діяльності Національного бюро становлять Конституція України, міжнародні договори України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти.
Держава забезпечує соціальний захист працівників Національного бюро відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства (ч.1 ст.22 Закону №1698).
Відповідно до ч.2 ст.22 Закону №1698 особам начальницького складу Національного бюро при звільненні із служби за віком, після закінчення строку договору (контракту), за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за кожний повний календарний рік служби. Особам начальницького складу Національного бюро, звільненим із служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за кожний повний календарний рік служби. Особам начальницького складу Національного бюро, звільненим з роботи за службовою невідповідністю, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, грошова допомога не виплачується.
Відповідно до п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі - Порядок) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови (абз.8 п.10 Порядку).
Відповідно до п.1 Порядку встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", «ж» і «з» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема, служба в Національному антикорупційному бюро.
Відповідно до абз.3 п.1 Порядку - служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній кримінально-виконавчій службі, податковій міліції на посадах начальницького і рядового складу, в Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу, в Національному антикорупційному бюро, Бюро економічної безпеки на посадах начальницького складу з дня призначення на відповідну посаду.
Згідно з п.2 Порядку до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби, особам із спеціальним званням Бюро економічної безпеки, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», під час призначення пенсії згідно з пунктом "а" частини першої статті 12 зазначеного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби, Бюро економічної безпеки або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.
До вислуги років осіб, зазначених у пункті "ж" статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», додатково зараховується час безперервної роботи (з дня призначення після звільнення із служби в органах внутрішніх справ (міліції) на посадах у Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їх територіальних органах, закладах та установах), що заміщуються державними службовцями, а в закладах освіти, закладах охорони здоров`я та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.
Таким чином, аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що весь період служби в НАБУ є строком календарної служби, який в тому числі, зараховується до вислуги років при призначенні пенсії, та використовується при визначенні розміру одноразової грошової допомоги в силу абз.3 п.1 та абз.8 п.10 Порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є особою начальницького складу Національного бюро та його звільнено зі служби за станом здоров`я, що сторонами не заперечується, а отже при звільненні він має право на отримання грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за кожний повний календарний рік служби, що вираховується від дати прийняття на службу до дати звільнення, а саме : з 04.03.2016 по 28.04.2023.
А отже, доводи відповідача, що при вирішенні даного спору слід застосовувати практику Верховного Суду України , зокрема постанову від 16.04.2013 року у справі №21-94а13, в якій надано тлумачення поняттю календарний рік (проміжок часу з 1 січня до 31 грудня), до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки в наведеній постанові Верховний Суд України надавав тлумачення поняттю календарний рік в контексті податкових правовідносин, а отже не може бути застосований до правовідносин, які є предметом розгляду даної справи.
Також, не заслуговують на увагу посилання відповідача на норми КЗпП України, оскільки КЗпП надає тлумачення поняттю календарний рік виключно для цілей застосування спрощеного режиму регулювання трудових відносин, і аж ніяк не для проходження служби в НАБУ та обчислення строку служби.
Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу відповідача, що рік це позасистемна одиниця вимірювання часу, яка дорівнює 365 добам в невисокосних роках, і 366 добам в високосні роки. При цьому, за загальноприйнятим правилом, календарний рік починається в новорічний день певної календарної системи, і закінчується днем перед наступним новорічним днем, і тому складається з цілої кількості днів.
У той же час, календарний рік може починатись і в будь-який інший іменний день календаря, і закінчуватись днем перед ним наступного року.
Зазначений підхід використовується, в тому числі і для обчислення вислуги років, трудового стажу, реалізації права на відпустку, наявність права на пенсію при досягненні пенсійного віку, періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, святкування річниць, тощо.
Отже, на противагу помилкових міркувань відповідача щодо застосування терміну «календарний рік», колегія суддів зауважує, що в даних правовідносинах належить застосовувати термін - «повний календарний рік служби».
А тому, весь період служби в НАБУ є строком календарної служби, в силу абз.3 п.1 та абз.8 п.10 Порядку, оскільки обрахунок починається з дня призначення на відповідну посаду.
Таким чином враховуючи, що строк календарної служби позивача у НАБУ складає 07 років 01 місяць 25 днів, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 7 повних календарних років служби, у зв`язку з чим дії відповідача щодо нарахування одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби є протиправними.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Таким чином, оскільки позивачу виплачено одноразову грошову допомогу із розрахунку за 6 повних календарних років, то наявні правові підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 6 повних календарних років служби в НАБУ та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової допомоги у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 7 повних календарних років служби в НАБУ з урахуванням виплачених сум.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати належної позивачеві при звільненні матеріальної допомоги за сьомий рік служби, починаючи з 29.04.2023 по день проголошення рішення в цій справі, із розрахунку 5111,49 грн. за кожен день прострочення здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем, колегія суддів зазначає наступне.
За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Як встановлено судом, у день звільнення позивача, відповідачем не виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошову допомогу у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 7 повних календарних років служби в НАБУ.
Не заперечуючи право позивача на виплату середнього заробітку за невчасно виплачені суми грошового забезпечення, колегія суддів зауважує, що оскільки у цій справі встановлювалось право особи на нарахування та виплату спірної грошової суми, яка визначена не була, позовна вимога про нарахування та виплату середнього заробітку за невчасно виплачену грошову допомогу у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 7 повних календарних років служби в НАБУ у повному розмірі заявлена передчасно, відносно майбутніх правовідносин та подій, котрі ще не склались (відповідач не здійснив обчислення розміру грошової допомоги), а отже задоволенню не підлягає.
Зазначене узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013, правовою позицією Верховного Суду, сформованою в постанові від 21.01.2021 у справі № 160/35/20.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн., колегія суддів враховує наступне.
Стаття 56 Конституції України, передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Приписами статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
Наявність зазначених вище обставин, з урахуванням розподілу тягаря доказування, підлягає доказуванню особою, яка заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
Колегія суддів зауважує, що саме лише визнання спірного рішення протиправним і його скасування, не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.
Наразі, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.
Також, колегія суддів зазначає, що позивач зазначає що після отримання безпідставних та образливих відмов відповідача виїхав на Закарпаття для відновлення та покращення здоров`я, однак, перебуваючи там, у нього погіршилося самопочуття і він був доставлений каретою швидкої допомоги до лікарні.
Однак, ця обставина жодним чином не обґрунтовує наявності моральної шкоди, як і не доводить наявності причинно-наслідкового зв`язку між відмовою у здійсненні грошової допомоги та різким погіршенням здоров`я позивача.
Крім того, слід врахувати, що згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого 4326 від 20.07.2023 ОСОБА_1. встановлено такі діагнози:
- основний - атеросклерозна серцево-судинна хвороба (жовтень 2022 року);
- супутні: 1) ускладення 150.0 Застійна серцева недостатність; 2) гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця.
Отже, основний діагноз (атеросклерозна серцево-судинна хвороба) був встановлений позивачу у жовтні 2022 року, тобто задовго до його звільнення та отримання відмови у здійсненні виплати грошової допомоги.
Тому, зазначена хвороба позивача жодним чином не може перебувати у причинно-наслідковому зв`язку із отриманням відмови у здійсненні виплати грошової допомоги.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що у виписці з медичної карти стаціонарного хворого зазначено, що стан здоров`я позивача погіршився після приймання термальних ванн.
Тобто, погіршення стану здоров`я позивача у липні 2023 року відбулося внаслідок приймання термальних ванн.
Разом з тим слід врахувати, що після отримання відмови у здійсненні виплати грошової допомоги до моменту погіршення стану здоров`я позивача пройшов майже місяць.
За таких обставин справи, вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Отже, в цій частині доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.
Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Положеннями частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1-2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).
Частиною 1 статті 26 Закону №5076-VI закріплено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги; документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За визначенням п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI, представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
У відповідності до приписів п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI, інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Статтею 19 Закону № 5076-VI передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно приписів ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Матеріали справи свідчать, що, на підтвердження здійснення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано:
- Договір про надання професійної правничої допомоги №01/05-2023 від 01 травня 2023 року, укладений між АО «С.А.П. та Партнери» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Клієнт);
- Додаток № 1 від 09 серпня 2023 року до Договору №01/05-2023 про надання правової допомоги від 01.05.2023;
Відповідно до пункту 1.1 Договору про надання професійної правничої допомоги від 01 травня 2023 року, Клієнт доручає, АО приймає на себе зобов`язання надавати адвокатські (юридичні) послуги за замовленням Клієнта, щодо захисту його прав та інтересів, пов`язаних з участю: у адміністративних, господарських судах; судах загальної юрисдикції під час розгляду цивільних справ або справ про адміністративні правопорушення; у кримінальному провадженні, досудове слідство у якому здійснюється відповідними органами досудового розслідування згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, під час проведення слідчих (розшукових) або процесуальних дій відносно Клієнта, його майна, у т.ч. захист прав та інтересів Клієнта у якості потерпілого, свідка, підозрюваного, обвинуваченого.
Згідно пункту 3.1 Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.05.2023, вартість послуг АО, умови оплати та відшкодування витрат згідно до умов Договору, погодження Сторонами, будуть закріплюватися у додатках до Договору.
Додатком № 1 від 09 серпня 2023 року до Договору про надання професійної правничої допомоги №01/05-2023 від 01 травня 2023 року сторони домовилися про таке: 
- на виконання п. 3.1 договору про надання професійної правничої допомоги від 01.05.2023 №01/05-2023, Сторони погодили, що вартість послуг АО з представництва інтересів Клієнта під час збирання доказів, підготовки позову до НАБУ про стягнення матеріальної допомоги при звільненні та штрафу за порушення строків проведення розрахунку Клієнта при звільненні, його подання до суду та розгляду цього позову в суді першої інстанції складає 35 000,00 грн.
- складання апеляційної скарги та представництво інтересів Клієнта в Шостому апеляційному адміністративному суді складає 15 000,00 грн.
- гонорар, визначений в п.п. 1-2 цього додатку №1 підлягає сплаті АО протягом 2-х днів після набрання рішенням законної сили.
В силу вимог ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 29 листопада 2021 року у справі № 420/13285/20, від 14 липня 2021 року у справі № 808/1849/18 вказав наступне: «…Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо».
Аналогічні правила застосовуються у постановах Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі №520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі №521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі №826/13244/16.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 зазначив, що суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 560/12697/21 дійшов до висновку про те, що «…розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Проте, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».
Також, Верховний Суд у постановах від 02 червня 2022 року у справі №160/6899/20, від 26 січня 2023 року у справі №1740/1900/18, від 17 серпня 2022 року у справі №580/3324/19 вказав, що ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
З огляду на викладене, обраховуючи доцільність понесених позивачем витрат належить аналізувати через призму не тільки долучених доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, але і з урахуванням складності справи та складності наданих послуг.
Колегія суддів, визначаючи співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції враховує, що: дана справа є справою незначної складності, яка не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів; справа містить незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування; позовна заява є необ`ємною за розміром.
Щодо співмірності заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів враховує наступне: під час апеляційного розгляду правова позиція позивача у справі не змінювалася; адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права та законодавство; доводи апеляційної скарги відповідають доводам позовної заяви; такі послуги, як аналіз законодавства з відповідних питань та аналіз судової практики з відповідних питань вже надавались позивачу в суді першої інстанції.
Таким чином, враховуючи викладене у сукупності, зважаючи на предмет позову, фактичний об`єм виконаної роботи, колегія суддів вважає розумно обґрунтованими, справедливими та співмірними заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу у суді першої інстанції в розмірі 3 000,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000,00 грн.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково:
Визнати протиправними дії Національного антикорупційного бюро України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 6 повних календарних років служби в Національному антикорупційному бюро України.
Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомогу у розмірі 50% місячного розміру оплати праці (грошового забезпечення) за 7 (сім) повних календарних років служби в Національному антикорупційному бюро України, з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національного антикорупційного бюро України (вул. Василя Сурикова, буд.3, м. Київ, 03035, код ЄДРПОУ 39751280) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національного антикорупційного бюро України (вул. Василя Сурикова, буд.3, м. Київ, 03035, код ЄДРПОУ 39751280) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

О.М. Кузьмишина

(повний текст постанови складено 27.04.2026р.)