Справа № 448/1650/24 Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В. 
Провадження № 22-з/811/213/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

Додаткова ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 червня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, 

встановив:
09.09.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини –
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року у видачі судового наказу відмовлено.
Роз`яснено заявниці ОСОБА_2 , що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення недоліків заяви.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_2 , просила її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року залишено без змін.
11.12.2024 року ОСОБА_1 надіслав до апеляційного суду заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу (вхідний №22960 від 16.12.2024 року), в якій просив поновити строк на звернення до суду з такою заявою і ухвалити додаткове рішення в даній справі, яким стягнути із ОСОБА_2 на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 18000 грн., на підтвердження яких долучив договір про надання правової допомоги №1059-22/08/24 від 22.08.2024 року, акт виконаних робіт №003702 від 10.12.2024 року та рахунок №003702 від 10.12.2024 року.
В обґрунтування причин пропуску строку для подання доказів на підтвердження понесених витрат заявник покликався на те, що про судові витрати було заявлено у відзиві на апеляційну скаргу, розгляд справи апеляційним судом відбувся без повідомлення учасників справи і про результати такого розгляду заявнику стало відомо лише 09.12.2024 року, з часу надходження копії постанови апеляційного суду йому на електронну пошту. 
18.12.2024 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на заяву, в яких вона просить відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування понесених ним судових витрат, оскільки він не заявляв такої вимоги при поданні відзиву на апеляційну скаргу, не брав участі у розгляді справи та його витрати є неспівмірними зі складністю справи. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу – відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив із того, що ні загальними положеннями глави 8 розділу І ЦПК України про судові витрати, ні розділом ІІ ЦПК України «Наказне провадження», не передбачено обов`язку суду проводити розподіл судових витрат у випадку постановлення ухвали про відмову у видачі судового наказу та за наслідками перегляду такої ухвали в апеляційному порядку, а відтак, з огляду на предмет апеляційного оскарження, правових підстав для вирішення питання про відшкодування понесених заявником витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Хом`яка О.Г. задоволено частково. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції та направляючи справу для продовження розгляду, Верховний Суд вказав на те, що розділ ІІ «Наказне провадження» (статті 160 – 173) ЦПК України не містить спеціальних норм, що підлягають застосуванню судом апеляційної інстанції при перегляді ухвали про відмову у видачі судового наказу, тому перегляд такої ухвали відбувається з дотриманням правил, встановлених в главі 1 «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.3 ст.270 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне чи скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02.06.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 12.06.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість заявлених вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до частини третьої статті 270 ЦПК України, судове рішення щодо вирішення питання про судові витрати ухвалюється судом без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За положеннями статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону й те, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зробив відповідну заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу і докази на підтвердження понесених витрат подав протягом п`яти днів після отримання копії судового рішення, оскільки справа була розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, тому така заява підлягає вирішенню апеляційним судом шляхом ухвалення додаткового судового рішення. 
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Як зазначалося вище, ОСОБА_2 подала заперечення на заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, вважаючи, що витрати є неспівмірними зі складністю справи.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12.09.2019 року, постанові від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), постанові від 26.05.2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), постанові від 08.06.2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та постанові від 08.06.2022 року у справі №357/380/20 (провадження №14-20цс22).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №345/136/18.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії», щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Колегія суддів вважає розмір витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 на стадії апеляційного розгляду справи і описаних в акті виконаних робіт, необґрунтовано завищеним, оскільки предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу про стягнення аліментів, справа не є складною і не містить великого обсягу документів, а тому не представляє труднощів для професійного адвоката у підготовці відзиву на апеляційну скаргу, до відзиву долучено: копію свідоцтва про народження дитини, копію рішення суду про розірвання шлюбу та копію рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини, та дві довідки про реєстрацію місця проживання осіб/особи, сам відзив не є об`ємним, а клопотання про долучення письмових доказів стосується лише одного письмового доказу – судового наказу, виданого заявнику, отже, немає підстав для висновку про те, що адвокат затратив багато часу на складання відзиву, клопотання та збір доказів, окрім того, справу розглянуто апеляційним судом в порядку письмового провадження, тому витрати адвоката на підготовку відзиву, яка включає в себе ознайомлення з матеріалами справи та збір доказів, а також на підготовку клопотання, колегія суддів визначає у розмірі 4000 грн. 
За встановлених і наведених вище обставин, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.
Керуючись ст.ст.137, 141, 270, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
прийняти додаткову постанову, якою заяву  ОСОБА_1  про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень. 
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту додаткової постанови. Повний текст додаткової постанови складений 12 червня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко 

Судді:          С.М. Копняк 

А.В. Ніткевич