ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/3604/25 пров. № А/857/40683/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О. І.,
Запотічного І. І.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду 17 вересня 2025 року (головуючий суддя Шепелюк В.Л.), ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження у м. Луцьк, у справі № 140/3604/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

07.04.2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року; скасування рішення про відмову в призначені пенсії за віком від 13 лютого 2025 року №047150030421; зобов`язання призначити пенсію за віком з моменту настання пенсійного віку, тобто з 21 січня 2025 року, врахувавши до страхового стажу періоди її роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду 17 вересня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 13 лютого 2025 року №047150030421. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року та повторно розглянути заяву від 06 лютого 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист. Разом з тим, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо призначення позивачці пенсії за віком віднесено до дискреційних повноважень відповідача, а тому суд позбавлений можливості вручатися у дискреційні повноваження відповідача та зобов`язувати його призначати пенсію, у зв`язку з чим вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. При цьому, суд вважав за можливе зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду наведених в даному рішенні.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду 17 вересня 2025 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи прийнято рішення від 13 лютого 2025 року №047150030421 про відмову у призначенні пенсії за віком. Дослідивши подану позивачем трудову книжку НОМЕР_1 від 25 липня 1983 року встановлено, що в період роботи з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, запис про звільнення здійснений некоректно – не вказана дата та місяць звільнення; період роботи з 01 вересня 1987 року по 31 грудня 1991 року позивач підтвердила довідкою виданою 01 вересня 2022 року Софіївським трудовим архівом Софіївської селищної ради Дніпропетровської області, проте у довідці №390/а-302/01-25 прізвище, ім`я, по батькові вказані неповністю (в скороченому варіанті). У зв`язку з порушенням порядку ведення трудових книжок та порядку видання довідок на підтвердження періоду роботи, названі періоди роботи не зараховані до страхового стажу. Період навчання в Бердянському державному педагогічному інституті (диплом НОМЕР_2 ) з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року перетинається з періодом роботи за записами трудової книжки НОМЕР_1 , у зв`язку з цим вказаний період не зарахований до страхового стажу. На підтвердження здійснення підприємницької діяльності у період з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року позивачем не надано документів, а тому вказаний період не зарахований до страхового стажу.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06 лютого 2025 року звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком, подавши документи згідно з переліком, зазначеним у розписці-повідомленні (а.с.57-58).
За принципом екстериторіальності така заява розглядалася ГУ ПФУ у Волинській області, рішенням якого від 13 лютого 2025 року №047150030421 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 23-24).
Зі змісту вказаного рішення слідує, що заявник підприємець, страховий стаж становить 24 роки 10 місяців 20 днів, стаж для розрахунку права – 27 років 1 місяць 9 днів. До страхового стажу згідно з наданих документів не враховано періоди роботи відповідно до довідки від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25 з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року, оскільки прізвище, ім`я та по батькові вказано скорочено; період роботи згідно з трудової книжки з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, оскільки неповністю зазначено дату звільнення. Період навчання з 01 вересня 1988 року по 16 червня 1992 року, оскільки перетинається з періодом роботи. Рекомендовано долучити уточнюючу довідку з вказаною формою навчання.
Період здійснення підприємницької діяльності з 16 грудня 1996 року по 31 грудня 2003 року підтверджується: на загальній системі оподаткування: - індивідуальними відомостями про застраховану особу; - документами про сплату страхових внесків: платіжні доручення, квитанції установ банків, документи, що підтверджують поштовий переказ, довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків; на спрощеній системі оподаткування: - індивідуальними відомостями про застраховану особу; - свідоцтвом про сплату єдиного податку (до 01 січня 2004 року); - спеціальним торговим патентом (до 01 січня 2004 року); - патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян (до 01 січня 2004 року); - документами про сплату єдиного податку (платіжні доручення, квитанції установ банків, документи, що підтверджують поштовий переказ, довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків); - довідками про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Позивач не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає його протиправним, а тому звернулася до суду з цим позовом.
Вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком протиправним, позивач звернулась до суду із вимогами про його скасування та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу спірні періоди, у зв`язку із чим призначити пенсію.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
За змістом ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 1 ст.26 Закону № 1058-IV визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788-ХІІ), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).
Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
Положеннями ч.1 ст.56 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Аналогічна норма передбачена постановою Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 №637 (далі – Порядок №637).
Згідно з п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Додатково в довідці наводяться такі відомості: стосовно трактористів-машиністів підприємств сільського господарства (в тому числі колгоспів) - про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції.
Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.
При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі – Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Як передбачено п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
На момент внесення записів у трудову книжку позивача діяв Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Державного комітету ради міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 09.07.1958 №620 та Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (далі – Інструкція №162).
Згідно з п.2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до п.2.3. Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 року) записується «1984.05.01», в трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.; «05.01.1984». Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (п.2.5. Інструкції № 162).
Згідно з п.2.12 Інструкції № 162 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місце роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. 
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Судом апеляційної інстанції досліджено трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 (а.с.8-9) з якої слідує, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_2 ), зокрема: 01 серпня 1985 року прийнята на посаду вихователя Ізлучистського дитячого садка (запис №6, наказ №45 від 01 серпня 1985 року); 20 квітня 1987 року переведена з Ізлучистського дитячого садка в колгоспний дитячий садок “Малятко” (запис №7, наказ від 20 квітня 1987 року); 21 квітня 1987 року прийнята на роботу в дитячий садок “Малятко” колгоспу ім. Жданова вихователем по переводу (запис №8, наказ від 23 травня 1987 року)); 10 грудня 1993 року колгосп “Україна” перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство “Україна” (запис №9, протокол загальних зборів №2 від 10 грудня 1993 року); 1997 звільнена за власним бажанням у зв`язку з реструктуризацією КСП “Україна” (наказ №2 від 20 лютого 1997 року); 21 лютого 1997 року прийнята на роботу в сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю “Україна” (наказ №2 від 21 лютого 1997 року); 14 травня 1997 року звільнена з роботи за власним бажанням (наказ №4 від 14 травня 1997 року).
При цьому слід зауважити, що записи не містять в собі виправлень, здійснені у послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис. 
Отже, трудовою книжкою серії НОМЕР_1 підтверджується факт роботи позивача у спірний період з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року в дитячому садочку “Малятко” колгоспу ім. Жданова.
З архівної довідки від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25, виданої Софіївським трудовим архівом Софіївської селищної ради Дніпропетровської області, слідує, що в документах архівного фонду колгоспу імені Жданова, колгоспу “Україна”, КСП “Україна” та СТОВ “Україна” у розрахунково-платіжних відомостях колгоспників з нарахування заробітної плати за 1987-1995 роки значиться : в 1987-1988 роках “ ОСОБА_3 ”, в 1989-1990 роках “ ОСОБА_3 ”, в 1991-1995 роках “ ОСОБА_3 ”. В розрахунково-платіжних відомостях за 1991,1994-1995 роки “ ОСОБА_3 ” значиться, але вихододні не вказані. Тут же зазначено, що запис в лапках відповідає написанню у документах російською мовою, скорочення не розшифровані.
Обґрунтовуючи відмову у зарахуванні періоду роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року до страхового стажу, відповідач зазначив, що в архівній довідці від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25 прізвище, ім`я та по батькові вказано скорочено.
Апеляційний суд звертає увагу, що архівна довідка від 01 вересня 2022 року №390а-302/01-25, видана ОСОБА_1 , стосується періодів роботи за 1987-1995 роки, її зміст узгоджується з даними трудової книжки позивача.
В свою чергу, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірний запис у трудовій книжці є недійсним чи того, що трудова книжка не належить позивачеві.
При цьому апеляційний суд зазначає, що скорочене зазначення по-батькові позивача є формальною неточністю, яка за загальним правилом, не може бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а (адміністративне провадження № К/9901/17572/18).
Крім того, з копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 судом встановлено, що у період з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року позивач продовжувала працювати на займаній посаді; 10 грудня 1993 року колгосп “Україна” перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство “Україна”; на підставі наказу №2 від 20 лютого 1997 року внесено запис про звільнення за власним бажанням у зв`язку з реструктуризацією КСП “Україна”. Суд зазначає, що такий запис (графа 2, зазначено лише рік звільнення – 1997 рік) дійсно не містить дати та місяця звільнення позивача.
Апеляційний суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року по справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
За висновком Верховного Суду у постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані посилання відповідача є недостатніми для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу, а тому спірний період з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року та з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що обов`язок належного оформлення трудової книжки та іншої документації покладається не на працівника, а на роботодавця; працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства. Отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 23 травня 1987 року по 31 грудня 1991 року та з 10 грудня 1993 року по 20 лютого 1997 року, оскільки такий має бути зарахований, з огляду на вищевикладене. Як наслідок, спірне рішення про відмову в призначенні пенсії підлягає до скасування, а заява про призначення пенсії підлягає повторному розгляду, з урахуванням висновків суду
Оскільки сторони рішення суду в частині відмови в позові не оскаржують, то в силу приписів ст. 308 КАС України таке не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду 17 вересня 2025 року у справі № 140/3604/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний