ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	Львів	Справа № ЗД/380/7/26 пров. № А/857/21558/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Боршовського Т. І.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року з питань забезпечення позову у справі № ЗД/380/7/26 за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, 
місце ухвалення судового рішення 	м. Львів	
суддя у І інстанції	Ланкевич А.З.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року з питань забезпечення позову у справі № ЗД/380/7/26 заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково.
Зупинено дію рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.12.2025 №1263 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 21.06.2024 №851» до набрання законної сили рішення суду в цій адміністративній справі.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з обумовленою ухвалою суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову – відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, зокрема вказує на відсутність підстав для забезпечення позову.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Про дату, час та місце розгляду справи позивач повідомлений засобами поштового зв`язку, про що матеріали справи містять відповідні докази.
У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України). 

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що демонтаж тимчасової споруди це дія, яка матиме наслідком фізичне усунення об`єкта з місця його розташування. У разі здійснення такого демонтажу до моменту вирішення спору по суті, навіть у випадку майбутнього задоволення позовних вимог, поновлення порушених прав позивача буде значно ускладненим. Це зумовлено тим, що відновлення попереднього стану потребуватиме не лише значних фінансових та часових витрат на монтаж споруди, але й повторного проходження дозвільних процедур, отримання паспортів прив`язки, що в сукупності свідчить про незворотність наслідків демонтажу.
Застосовуючи заходи забезпечення позову, суд виходить з того, що між приватним інтересом позивача (збереження майна та права на здійснення підприємницької діяльності) та публічним інтересом (дотримання правил благоустрою та схем розміщення тимчасової споруди) у даному конкретному випадку існує загроза порушення балансу інтересів, яка може бути усунута виключно шляхом тимчасового зупинення дії оскаржуваного рішення до моменту перевірки його законності судом.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.03.2026, до подання позовної заяви, від представника заявника надійшла заява про забезпечення позову шляхом:
- зупинення дії рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.06.2024 №851 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » - до набрання законної сили судовим рішенням у справі;
- зупинення дії рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.12.2025 №1263 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 21.06.2024 №851» - до набрання законної сили судовим рішенням у справі;
- заборони Львівській міській раді, Виконавчому комітету Львівської міської ради, Личаківській районній адміністрації Львівської міської ради, Комунальному підприємству «Адміністративно технічне управління» та будь яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж належної ФОП ОСОБА_1 тимчасової споруди та відключення тимчасової споруди від інженерних мереж, - до набрання законної сили рішенням суду у справі.
В обґрунтування заяви зазначає, що оскаржуваними рішеннями встановлено термін примусового демонтажу споруди до 31.03.2026. Позивач наголошує на очевидних ознаках протиправності рішень, оскільки вони прийняті органом, який не має на це повноважень згідно з чинним Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затвердженим ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526 (з урахуванням судового рішення у справі №380/2335/20). Заявник вказує, що демонтаж збірно-розбірного павільйону призведе до його фактичного знищення, втрати майна та припинення підприємницької діяльності. На переконання позивача, невжиття заходів забезпечення позову призведе до незворотних наслідків, оскільки у разі задоволення позову відновлення попереднього стану буде неможливим або потребуватиме значних фінансових витрат та зусиль. Вказане, на думку позивача, обґрунтовує необхідність забезпечення позову.
Предметом позову зазначив:
- визнання протиправною бездіяльності Львівської міської ради щодо не розгляду звернення від 29.01.2020 №З-Л-4542-2401 та зобов`язання включити ФОП ОСОБА_1 до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові;
- визнання протиправною та скасування ухвали Львівської міської ради від 29.12.2019 №6107 в частині виключення ФОП ОСОБА_1 з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові;
- визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.06.2024 №851 «Про демонтаж тимчасової споруди»;
- визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.12.2025 №1263 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 21.06.2024 №851».
Окрім того судом встановлено, що п.1 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» затверджено перелік тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові (далі Комплексна схема) згідно з додатком.
Згідно п.6 цієї ухвали, суб`єктам підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких не увійшли до Комплексної схеми, до 01.02.2020 подати звернення з обґрунтуванням необхідності включення у Комплексну схему на розгляд робочої групи, створеної розпорядженням Львівського міського голови від 20.11.2019 №611. За наявності обґрунтованих висновків робочої групи за результатами розгляду звернень управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування здійснює підготовку відповідного проекту ухвали до 31.03.2020.
Відповідно до положень вказаної ухвали, належну позивачу тимчасову споруду, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , було виключено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові.
29.01.2020, на виконання п.6 ухвали, позивач подав до Львівської міської ради звернення з обґрунтуванням необхідності включення у Комплексну схему на розгляд робочої групи (реєстраційний номер звернення №З-Л 4542-2401 від 29.01.2020). До звернення долучено акт обстеження тимчасової споруди щодо фактичної площі тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, як вказує позивач, станом на дату подання заяви про забезпечення позову звернення від 29.01.2020 №З-Л- 4542-2401 не розглянуто та обґрунтоване рішення по такому не прийнято.
У подальшому, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.06.2024 №851 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » вирішено демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на вул.Личаківській -вул.Тракт Глинянський. Крім того, рекомендовано позивачу протягом 20 календарних днів самостійно здійснити демонтаж вказаної вище споруди. При цьому, у разі нездійснення позивачем демонтажу в добровільному порядку, доручено Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» здійснити демонтаж такої споруди за участю Личаківської районної адміністрації протягом 60 календарних днів.
12.12.2025 Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №1263 від «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 21.06.2024 №851», яким, серед іншого, підп.4.1 п.4 рішення від 21.06.2024 №851 «Про демонтаж тимчасової споруди на вул.Личаківській вул.Тракт Глинянський» викладено у новій редакції: « 4.1. Здійснити демонтаж за участю представника Личаківської районної адміністрації. Термін: до 31.03.2026.».
З аналізу викладених обставин вбачається, що вищевказаним рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.12.2025 №1263 фактично встановлено нові граничні строки для проведення примусового демонтажу належної позивачу тимчасової споруди, а саме до 31.03.2026 року.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевірити, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі №640/31815/21 дійшов такого висновку:
« Колегія суддів зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України, основними засадами (принципами) судочинства, а саме: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними ».
У справі яка розглядається, судом встановлено, що позивач є власником тимчасової споруди, стосовно якої ВК ЛМР прийнято оскаржуване рішення про її демонтаж за участю представника Личаківської районної адміністрації в термін: до 31.03.2026. 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що розгляд судом справи про визнання протиправними та скасування рішень ВК ЛМР з прийняттям рішення по суті і набрання ним законної сили відбудеться за межами визначених оскаржуваними рішеннями відповідача термінів. Тому, у разі здійснення демонтажу тимчасових споруд до цього часу, забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим. З такими твердження Товариства погодився і суд першої інстанції.
У контексті наведеного слід зазначити, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, у разі задоволення позову у цій справі міг ухвалити лише рішення про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів.
Проте, зміст положень частини першої статті 4 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», якою визначені обов`язкові реквізити виконавчого документа, у взаємозв`язку з частиною четвертою цієї статті, якою визначені підстави для повернення без виконання виконавчого документа, свідчить, що органи державної виконавчої служби та в окремих випадках приватні виконавці здійснюють примусове виконання виключно тих судових рішень, резолютивна частина яких містить зобов`язання, що може бути виконане унаслідок застосування одного із заходів примусового виконання рішення.
Така правова позиція узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №826/7925/17, у якій також зазначено, що з моменту набрання судовим рішенням про скасування індивідуального акта законної сили такий індивідуальний акт втрачає юридичне значення і не породжує будь-яких юридичних наслідків, за виключенням тих, що пов`язані з його скасуванням. Чинність індивідуального акта, скасованого рішенням суду, яке набрало законної сили, не залежить від волі суб`єкта владних повноважень, який його прийняв, чи волі інших осіб.
З урахуванням викладеного, скасування судом індивідуального акта є самостійним і вичерпним способом захисту порушених прав особи в адміністративному судочинстві, практична реалізація якого відбувається одночасно з набранням законної сили судовим рішенням і не вимагає здійснення від суб`єкта, що видав скасований акт, чи інших осіб будь-яких дій.
У зв`язку з цим, на переконання суду, відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, про які у цій справі просив позивач, могло істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки таке не містило б заходів примусового виконання й, відповідно, не підлягало б такому виконанню.
Тому помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що невжиття у цьому випадку заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
З цього приводу апеляційний суд зазначає, що власне оскаржувані рішення відповідача безпосередньо не мають наслідком демонтаж відповідних споруд, які у них вказані. Такі акти зумовлюють настання юридично значимих наслідків у вигляді виникнення у зв`язку з їх прийняттям, існуванням упродовж періоду їхньої дії й до моменту практичної реалізації правової підстави для здійснення демонтажу перелічених споруд та елементів благоустрою. У спірних правовідносинах демонтаж визначених у рішеннях ВК ЛМР об`єктів обумовлюється діями Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» спільно з Личаківською районною адміністрацією, які можуть бути вчинені на виконання таких адміністративних актів. Однак, дія останніх без вчинення конкретних дій на їх виконання не зумовлює настання тих негативних наслідків, про які зазначав позивач у своїй заяві про забезпечення позову.
Слід також зазначити, що навіть у разі проведення демонтажу силами Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» спільно з Личаківською районною адміністрацією на виконання оскаржуваних рішень ВК ЛМР, позивач матиме можливість повернути належні йому та демонтовані об`єкти, оскільки такі не підлягають знищенню в результаті вказаних дій, а лише перевозяться на майданчик для тимчасового зберігання та підлягають поверненню власнику на його вимогу у встановленому законом порядку.
Саме лише твердження позивача з приводу ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнано судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням позивача, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди Товариству.
Аналогічний підхід у контексті схожих за своїм змістом правовідносин у питанні можливості забезпечення позову вже застосовував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14 березня 2024 року у справі №540/7262/21, від 15 квітня 2025 року у справі №380/12961/24.
Тобто, у цьому випадку не може йти мови про невідворотність наслідків дії оскаржуваних рішень ВК ЛМР та неможливість приведення спірних правовідносин та правового становища позивача у стан, який існував до їх прийняття.
Таким чином, визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень відповідача є достатнім та ефективним способом захисту прав Товариства, які, на його думку, є порушеними й за захистом яких він звернувся до суду. Вжиття заходів забезпечення позову для цього не вимагається і не є необхідним.
У разі визнання протиправними та скасування у судовому порядку вищезгаданих адміністративних актів суб`єкта владних повноважень, то їхня дія та пов`язані з ними юридичні наслідки у вигляді існування правових підстав для демонтажу об`єктів - припиняться, що фактично відповідає наслідкам, які настали в результаті вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову.
Враховуючи наведене у сукупності, слід визнати, що застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є рівнозначними задоволенню позовних вимог, що не відповідає меті інституту забезпечення позову, цілям та завданням, на досягнення яких спрямоване застосування заходів, визначених у статті 151 КАС України.
Щодо ймовірності понесення позивачем певних матеріальних збитків, то Верховний Суд в питанні вжиття заходів забезпечення позову у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 20 березня 2019 року у справі №826/14951/18 та від 30 вересня 2021 року у справі №160/7358/21 дійшов наступних висновків:
«Щодо ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, Суд звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів ».
Забезпечуючи позов, суд не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили, що невжиття таких заходів як зупинення дії оскаржуваних позивачем рішень зумовить настання негативних і незворотних наслідків для позивача. Тобто, можливість настання негативних наслідків не підтверджена наданою оцінкою судом будь-яких доказів. Так само суд не зазначив з посиланням на відповідні докази й про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливити поновлення порушених прав Товариства.
Отже, в обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин, враховуючи положення частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних рішень ВК ЛМР.
Аналогічна позиція, відображена Верховим Судом у постанові від 23 червня 2025 року по справі №380/23268/24.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновки суду першої інстанції є такими, що зроблені за відсутності повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Враховуючи викладене колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу суду скасувати з прийняттям нової про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року з питань забезпечення позову у справі № ЗД/380/7/26 скасувати.
Ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову -відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Т. І. Боршовський 	
 	 	С. П. Нос