ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/24078/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у застосуванні з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно розрахункової величини 1762,00 грн, при нарахуванні позивачу грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій за 2019-2025 роки, грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2018-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій за 2019-2025 роки, грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2018-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2025.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно відповідач нараховував та виплачував йому грошове забезпечення із застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн, тоді як постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481, якою і було введено вказану фіксовану величину, визнана протиправною та нечинною рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24, яке набрало законної сили 18.06.2025 у зв`язку із залишенням його без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025. З огляду на наведене, вважає, що з 18.06.2025 розрахунок грошового забезпечення та похідних від нього виплат мав здійснюватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2025 (3028,00 грн), а не з фіксованої величини 1762,00 грн. Вважаючи у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що Військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; розрахунок грошового забезпечення здійснювався відповідно до чинних на момент спірних правовідносин нормативно-правових актів. Відповідач також зазначає, що позивач звернувся до суду у грудні 2025 року зі значним пропуском місячного строку, встановленого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) для справ щодо проходження публічної служби, оскільки позивача звільнено з військової служби 16.09.2025 та з ним проведено розрахунки, тоді як до суду він звернувся лише у грудні 2025 року, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Крім того, стверджує, що під час дії особливого періоду право на додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII), у військовослужбовця не виникає відповідно до п.19 ст.10-1 зазначеного Закону, а тому відповідна компенсація задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою судді від 15.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, зокрема: у період з квітня 2016 року по грудень 2018 року – у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 прикордонному загоні); з січня 2019 року по вересень 2019 року – у військовій частині НОМЕР_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ); з жовтня 2019 року по липень 2020 року – у військовій частині НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 прикордонному загоні); з серпня 2020 року по січень 2023 року – знову у військовій частині НОМЕР_4 ; з лютого 2023 року по 16.09.2025 включно – у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.03.2021 припинено юридичну особу Військову частину НОМЕР_5 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) із визначенням правонаступником Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.09.2025 №1311-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16.09.2025 у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення позивача за 2023-2025 роки вбачається, що упродовж усього спірного періоду – з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно – посадовий оклад та оклад за військовим (спеціальним) званням нараховувались виходячи з розрахункової величини 1762,00 грн. Зокрема, за займаною посадою (20 тарифний розряд, тарифний коефіцієнт 2,56) позивачу визначено посадовий оклад у розмірі 4510 грн (1762 грн Ч 2,56 = 4510,72 грн, з урахуванням округлення – 4510 грн), а за військовим званням «капітан» (тарифний коефіцієнт 0,72) – оклад у розмірі 1270 грн (1762 грн Ч 0,72 = 1268,64 грн, з урахуванням округлення – 1270 грн).
При звільненні з військової служби позивачу виплачено: грошову компенсацію за 35, 5, 5 та 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки відповідно за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки у загальному розмірі 57379,58 грн; грошову компенсацію за 98 календарних днів невикористаної додаткової відпустки для учасників бойових дій за 2019-2025 роки у розмірі 106098,07 грн; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 2010,00 грн; грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону №2011-XII та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за 2018-2022 роки у розмірі 28148,47 грн; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 227353,00 грн; а також надбавки та доплати. Усі зазначені виплати розраховувались із застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн.
Уважаючи протиправними дії відповідача щодо обрахунку спірних виплат із застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
За приписами абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30.08.2017 Кабінет Міністрів України видав постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 (далі – Постанова №704).
Згідно з п.2 Постанови №704, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
До внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 п.4 Постанови №704 передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704» (далі – Постанова №481), яка набрала чинності 20.05.2023, внесено зміни до п.4 Постанови №704 шляхом викладення абз.1 в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова №481 набрала чинності 20.05.2023, тобто з цієї дати Кабінет Міністрів України запровадив сталу розрахункову величину 1762,00 грн замість прив`язки до прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня календарного.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови №481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним п.2 Постанови №481 стосовно внесення змін до п.4 Постанови №704.
Відповідно до ч.2 ст.265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Враховуючи, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі №320/29450/24 набрало законної сили 18.06.2025, з 18.06.2025 п.4 Постанови №704 у редакції Постанови №481, який встановлював фіксовану розрахункову величину 1762,00 грн, втратив чинність та не підлягає застосуванню. Наслідком цього стало відновлення попередньої редакції п.4 Постанови №704, згідно з якою розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. 
Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено на рівні 3028,00 грн.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові від 17.02.2026 у справі №520/5814/24, згідно з яким до правовідносин, пов`язаних із обчисленням грошового забезпечення військовослужбовців, під час визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися п.4 Постанови №704 у первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою №481, якою запроваджено фіксовану розрахункову величину 1762,00 грн. При цьому Верховний Суд виходив із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, закріплених у ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Практика Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а тому суд не вбачає підстав для відступу від наведених висновків та вважає їх застосовними до обставин цієї справи.
Таким чином, зважаючи на встановлену законодавством правову регламентацію спірних правовідносин та з урахуванням фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що грошове забезпечення позивача з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням у період з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно мало б визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 (3028,00 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови №704, а не із застосуванням фіксованої розрахункової величини 1762,00 грн.
Відтак, дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу за період з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно грошового забезпечення з використанням розрахункової величини 1762,00 грн є протиправними.
Аналогічний підхід застосовується і до похідних виплат, нарахованих та виплачених позивачу у зв`язку зі звільненням з військової служби 16.09.2025, а саме: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку для учасників бойових дій за 2019-2025 роки та грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону №2011-XII та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за 2018-2022 роки. Розміри усіх цих виплат визначаються виходячи з місячного грошового забезпечення позивача (посадового окладу, окладу за військовим званням та інших його складових), а тому при обчисленні таких сум підлягав застосуванню розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року виплати, тобто 3028,00 грн станом на 01.01.2025.
Тому, похідні вимоги про спонукання до вчинення дій є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що право на щорічну додаткову відпустку, передбачену ч.4 ст.10-1 Закону №2011-XII та постановою КМУ від 01.08.2012 №702, не виникає у військовослужбовців в особливий період (п.19 ст.10-1 Закону №2011-XII) і відповідно компенсація за неї не підлягає виплаті. З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача відповідач фактично виплатив компенсацію за 26 календарних днів вказаної відпустки у розмірі 28148,47 грн. Позовна вимога позивача стосується виключно правильності застосування розрахункової величини при обчисленні суми вже нарахованої та виплаченої компенсації, а не права на отримання самої відпустки. Оскільки відповідач самостійно здійснив цю виплату, питання наявності чи відсутності права на відпустку перебуває поза межами цього спору, тоді як розмір виплаченої компенсації підлягає перерахунку із застосуванням правильної розрахункової величини.
Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує таке.
Положення ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належного їм грошового забезпечення у разі порушення законодавства про оплату праці. Такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 Кодексу законів про працю України, яка є спеціальною нормою щодо ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України. Указаний правовий висновок узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі №460/17052/21 та від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.
У постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала єдиний підхід до застосування ст.233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення). Зокрема, до правовідносин, які виникли з 19.07.2022, підлягають застосуванню норми ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», які передбачають тримісячний строк звернення до суду. Початок перебігу зазначеного строку обчислюється з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Спірні правовідносини у цій справі стосуються періоду з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно, тобто виникли після 19.07.2022, а тому до них підлягає застосуванню ст.233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №2352-IX. Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 16.09.2025 у зв`язку зі звільненням з військової служби, а з даним позовом до суду він звернувся 09.12.2025, тобто в межах тримісячного строку. За таких обставин висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованим, а тому відповідні доводи відповідача суд відхиляє.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Щодо судового збору, то згідно з п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), які полягають у застосуванні у період з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно розрахункової величини 1762,00 грн при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку для учасників бойових дій за 2019-2025 роки, грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, передбачену частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за 2018-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_9 ) за період з 18.06.2025 по 16.09.2025 включно грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку для учасників бойових дій за 2019-2025 роки, грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, передбачену частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за 2018-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX на 01.01.2025, з урахуванням раніше проведених виплат.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.