П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/47/25 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М.П. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
30 червня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Загоренко О.О., 
представника позивача: Назарова Р.Ю.;
представника відповідача: Довбенко М.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 18.12.2024 №191 о/с "По особовому складу" щодо звільнення зі служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 , начальника відділення поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 20.12.2024.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2024 по 16.03.2026 у розмірі 558 093,44 грн., з відрахуванням при його виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 20.12.2024.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць.
В решті позовних вимог, - відмовлено.
Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Апелянт зазначає, що суд поверхнево дослідив обставини подання позивачем рапорту про відкликання рапорту про звільнення, безпідставно пов`язав недоліки організації документообігу із відсутністю волевиявлення на звільнення, неправильно застосував положення Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України, не врахував особливості функціонування системи електронного документообігу в режимі дослідної експлуатації та помилково дійшов висновку про вибірковість реєстрації службових документів.
Також відповідач стверджує, що суд першої інстанції неправильно розмежував рапорти з питань проходження служби та рапорти зі службової діяльності, безпідставно визнав істотними недоліки документального оформлення процедури звільнення, фактично вийшов за межі предмета спору та не виконав вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04 грудня 2025 року, якою попередні судові рішення були скасовані, а справу направлено на новий розгляд.
Крім того, апелянт вважає, що для правильного вирішення спору не має правового значення фактична дата написання рапорту про звільнення, оскільки визначальним є лише волевиявлення поліцейського щодо звільнення та дата, з якої він просив припинити службу. На думку відповідача, подання позивачем рапорту про відкликання раніше поданого рапорту лише після видання наказу про звільнення також свідчить про відсутність порушення його прав.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні 30.06.2026 представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу на різних посадах в лавах Національної поліції Вінницькій області.
До Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшов рапорт від позивача, датований 05.12.2024 року, у якому він просить звільнити його зі служби в поліції згідно п. 7 ч. 1ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", за власним бажанням, у зв`язку наявністю поважних причин, розголошувати які він не бажає, зазначивши в рапорті, що наполягає на звільненні з поліції 19.12.2024 року.
18.12.2024 року наказом головного управління Національної поліції у Вінницькій області №191о/с підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 19.12.2024 року.
Надалі позивачем скеровано до начальника Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області рапорт, датований 19.12.2024 року, про відкликання попереднього рапорту, у зв`язку із відсутністю дійсного волевиявлення з боку позивача ОСОБА_1 ..
Листом від 28.12.2024 року Головне управління Національної поліції України повідомило позивача про неможливість виконання рапорту від 19.12.2024 року, у зв`язку із реалізацією рапорту від 05.12.2024 року.
Вважаючи протиправним наказ про звільнення, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в частині звільнення позивача, поновив його на службі в поліції на попередній посаді, стягнув на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та допустив рішення до негайного виконання в частині поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення в межах одного місяця.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт подання позивачем рапорту про звільнення саме 05 грудня 2024 року, не підтвердив дотримання вимог щодо реєстрації рапорту про звільнення та наказу про звільнення в системі електронного документообігу, а встановлені під час нового розгляду справи обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність належного підтвердження добровільного волевиявлення позивача на припинення служби в поліції.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що предметом спору у цій справі є правомірність прийняття Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області наказу про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням, а відтак вирішенню підлягає питання щодо наявності у відповідача належних правових підстав для прийняття такого рішення та дотримання визначеної законом процедури його оформлення.
При цьому колегія суддів враховує, що ця справа вже була предметом касаційного перегляду.
Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року попередні судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Наведене означає, що під час повторного розгляду суд першої інстанції був зобов`язаний дослідити саме ті обставини, на необхідність встановлення яких прямо вказав Верховний Суд, тоді як суд апеляційної інстанції під час перегляду ухваленого за результатами нового розгляду рішення має перевірити, чи виконані такі вказівки належним чином.
Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду, підставою для скасування попередніх судових рішень не було встановлення касаційним судом законності чи незаконності звільнення позивача.
Навпаки, Верховний Суд дійшов висновку про неповне дослідження судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, насамперед тих, що стосуються часу складання та подання позивачем рапорту про звільнення, дотримання відповідачем вимог щодо його реєстрації у системі електронного документообігу, реєстрації наказу про звільнення, а також доводів позивача про можливе оформлення відповідних документів після фактичного прийняття рішення про його звільнення.
Саме тому Верховний Суд звернув увагу на необхідність перевірки обставин, пов`язаних із функціонуванням системи електронного документообігу, встановлення фактичної дати створення та реєстрації спірних документів, а також оцінки доводів позивача щодо можливого психологічного тиску під час написання рапорту про звільнення.
Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з частиною першою статті 60 вказаного Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом пункту 7 частини першою статті 77 Закону №580-VIІI поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
Відповідно до частин другої та третьої статті 77 Закону №580-VIІI днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
На час видання спірного наказу про звільнення діяли норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.
Згідно з пунктом 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового та начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
За змістом пункту 8 Положення №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242 «Про Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» наказом Національної поліції України від 20 травня 2016 року №414 затверджено Інструкцію з діловодства в системі Національної поліції (далі - Інструкція №414).
Ця Інструкція встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами в центральному органі управління поліцією, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції України, головних управліннях Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, областях, м. Києві, закладах та установах, що належать до сфери управління Національної поліції України, незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, уключаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.
Відповідно до пункту 15 Інструкції №414 звернення (рапорти) працівників органів та підрозділів поліції, що не стосуються їх службової діяльності реєструються та розглядаються в установленому порядку. Звернення (рапорти), які стосуються їх службової діяльності, у разі необхідності, реєструються в підрозділі документального забезпечення органу або підрозділу, у якому проходять службу такі особи та опрацьовуються відповідно до вимог цієї Інструкції, якщо інше не встановлено законодавчими або нормативно-правовими актами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року №55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» затверджено Типову інструкцію з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну та Типову інструкцію з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади.
Пунктом 3 цієї постанови визнано такою, що втратила чинність, постанова Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242 «Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади».
Пунктом 6 цієї постанови доручено Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади в тримісячний строк привести власні нормативно-правові акти, зокрема про затвердження інструкцій з діловодства для підприємств, що належать до сфери їх управління, у відповідність із цією постановою.
Відповідно до пункту 38 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну (далі - Типова Інструкція) вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, підготовлені в установі, реєструються в системі електронного документообігу, а у разі її відсутності вхідні та вихідні документи реєструються на веб-порталі системи взаємодії.
Так, позивач був звільнений зі служби поліції з 19 грудня 2024 року відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, на підставі рапорту, датованого 05 грудня 2024 року, в якому він просив звільнити його у зв`язку наявністю поважних причин, розголошувати які він не бажає.
Неправомірність звільнення позивач обґрунтовував тим, що всі дії, пов`язані з його звільненням, фактично відбулися 19 грудня 2024 року, а рапорт про звільнення та наказ про звільнення були оформлені під тиском керівництва «заднім числом». Крім того, він зазначав, що скористався правом відкликання рапорту про звільнення, однак ці заяви відповідачем були залишені без реагування.
Відповідно до пункту 15 Інструкції №414 рапорти працівників органів та підрозділів поліції, що не стосуються їх службової діяльності реєструються та розглядаються в установленому порядку, тоді як рапорти, пов`язані зі службовою діяльністю, підлягають реєстрації у підрозділі документального забезпечення органу або підрозділу, у якому проходять службу такі особи, та опрацьовуються відповідно до вимог цієї Інструкції, у разі необхідності, якщо інше не передбачено законодавчими чи нормативно-правовими актами.
Отже, за змістом пункту 15 Інструкції №414 рапорт позивача про звільнення зі служби в поліції як документ, що стосується його службової діяльності, підлягав реєстрації у підрозділі документального забезпечення ГУНП у Вінницькій області або в підрозділі, в якому він проходив службу, у разі необхідності, якщо інше не було встановлено законодавчими чи нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України 17 січня 2018 року №55 Міністерствам, іншим центральним та місцевим органам виконавчої влади було доручено в тримісячний строк привести власні нормативно-правові акти, зокрема, про затвердження інструкцій з діловодства для підприємств, що належать до сфери їх управління, у відповідність із цією постановою.
Інструкція №414 підлягала приведенню у відповідність до положень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року №55. Тобто, вона залишається чинним нормативно-правовим актом, у частині, що не суперечить Типовій інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну та Типовій інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженим зазначеною постановою.
Пунктом 38 Типової Інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну передбачено, що вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, підготовлені в установі, реєструються в системі електронного документообігу, а у разі її відсутності вхідні та вихідні документи реєструються на веб-порталі системи взаємодії.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції, з врахуванням висновків Верховного Суду викладених в постанові від 04.12.2025, правильно зазначив, що відповідно до наведених вимог, рапорт позивача про звільнення зі служби в поліції підлягав обов`язковій реєстрації в системі електронного документообігу відповідача.
З матеріалів справи убачається, що під час нового розгляду суд першої інстанції витребував додаткові докази, які не були предметом дослідження під час попереднього розгляду, зокрема відомості щодо функціонування системи електронного документообігу, реєстрації службових документів у відповідний період, реєстрації інших рапортів, доказів створення та реєстрації спірного наказу, а також дослідив пояснення сторін щодо фактичних обставин написання позивачем рапорту про звільнення.
Розглянувши надані матеріали та, дослідивши обставини справи, встановлено, що в електронній системі обліку службової документації здійснювалася реєстрація рапортів поданих у період з 05 по 19 грудня 2024 року.
А саме, з наданих витягів з електронної системи обліку службової документації слідує, що 05.12.2024 внесено відомості «вхідний документ №35594 рапорт, ЄО-1529» (а.с. 150 т. 5), 11.12.2024 внесено відомості «вхідний документ №37504 рапорт, ЄО-2449» та 11.12.2024 внесено відомості «вхідний документ №37502 рапорт ЄО-2281» (а.с.32 т. 5).
Аналіз наявних даних свідчить про те, що вищевказані рапорти були внесені до електронної системи у встановленому порядку, з дотриманням вимог щодо їх обліку, фіксації дати подання та присвоєння відповідних реєстраційних реквізитів.
Таким чином, факт реєстрації в електронній системі інших рапортів, поданих у вказаний період, є підтвердженим, водночас встановлено, що рапорт позивача Боднюка М.В. про звільнення, поданий у зазначений період, до електронної системи обліку службової документації внесений не був, тобто, взагалі не зареєстровано відповідачем.
Наведене свідчить про вибірковий підхід до реєстрації службових документів, оскільки за наявності обов`язку щодо належного обліку та реєстрації всіх поданих рапортів, окремі з них, зокрема рапорт позивача, не були відображені в електронній системі.
Як встановив суд першої інстанції, рапорт позивача про залишення без розгляду рапорту про звільнення був зареєстрований відповідачем у СЕД «МІА: Документообіг». Це підтверджується листом ГУНП від 28.12.2024 вих. № 72368-2024 та скріншотом рапорту з системи СЕД «МІА: Документообіг», водночас рапорт про звільнення зареєстрований не був.
Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач заперечує факт складання рапорту від 05.12.2024, саме у вказану дату, зазначаючи, що відповідний рапорт був фактично написаний 19.12.2024 під психологічним тиском, а тому, ним був датований «заднім числом».
Водночас встановлено, що у період з 05 по 19 грудня 2024 року в електронній системі обліку службової документації здійснювалася реєстрація інших рапортів, однак рапорт позивача до такої системи внесений не був, що свідчить про вибірковий підхід до їх реєстрації.
Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували факт складання позивачем рапорту саме 05.12.2024, а також спростовували доводи позивача щодо його фактичного написання 19.12.2024.
Відповідач, як на підставу того, що рапорт був написаний позивачем саме 05.12.2024, вказує, що управлінням кадрового забезпечення ГУНП листом від 06.01.2025 № 3653- 2026 повідомлено рапорт про звільнення зі служби в поліції, датований 05.12.2024, ОСОБА_1 був написаний особисто у приміщенні УКЗ ГУНП у Вінницькій області, відповідно до дати, вказаної у рапорті. Після написання рапорту його було надано на резолюцію керівнику ГУНП. Відповідно до резолюції від 05.12.2024 вказаний рапорт зобов`язано УКЗ до наказу.
Відповідач зазначив, що після цього рапорт надійшов до відповідального виконавця, який готував проект наказу від 18.12.2024 № 191 о/с, почав погоджувати його з необхідними структурними підрозділами ще 17.12.2024 та після погодження і підписання керівником ГУНП, він зареєстрований у електронній системі обліку розпорядчих документів 18.12.2025.
А тому, на думку відповідача, це спростовує факт написання позивачем 19.12.2024 рапорту про звільнення під психологічним тиском і «заднім числом».
Водночас, відповідно до п. 38 розділу ІІІ Типової інструкції вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, підготовлені в установі, реєструються в системі електронного документообігу, а у разі її відсутності вхідні та вихідні документи реєструються на веб-порталі системи взаємодії.
Згідно п. 50 розділу ІІІ Типової інструкції на документ, що надійшов у паперовій формі, після реєстрації шляхом друку наноситься його штрих-код або QR- код, присвоєний системою електронного документообігу, та створюється фотокопія, яку реєстратор вносить до реєстраційно-моніторингової картки.
Згідно пп. 27 п. 6 Типової інструкції реєстраційно-моніторингова картка – картка в електронній формі, що містить вичерпну інформацію про створення, одержання, проходження, виконання, відправлення, зберігання та знищення в установі документа незалежно від форми його створення.
Пунктом 39, 40, 41, 43 Типової Інструкції передбачено, що для забезпечення реєстрації документів у електронній та паперовій формах (далі-документи) в автоматизованому режимі заповнюється реєстраційно-моніторингова картка, до якої вносяться всі обов`язкові, додаткові та у разі потреби інші реквізити документа відповідно до вимог інструкції з діловодства установи (п. 39).
Реєстраційно-моніторингова картка електронного документа створюється системою електронного документообігу (веб-порталом системи взаємодії) в електронній формі (п. 40). До обов`язкових реквізитів, що вносяться в реєстраційно-моніторингову картку, належать: вид документа, індекс та заголовок електронної справи, кореспондент (установа-відправник), підписувач документа та кваліфікований електронний підпис або удосконалений електронний підпис, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, підписувача або кваліфікована електронна печатка чи удосконалена електронна печатка, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронної печатки, установи-відправника, адресат (перелік установ, яким адресовано документ), вихідні номер та дата (реєстраційні атрибути кореспондента), вхідні номер та дата (реєстраційні атрибути адресата), вихідний номер та дата реєстрації (реєстраційні атрибути установи), короткий зміст документа, структурний підрозділ, відповідальний за виконання завдання та/або підготовку документа в установі із зазначенням його індексу, прізвища, власного імені, номера телефону та службової електронної пошти його керівника, електронні резолюції, відповідальний виконавець (згідно з резолюцією) із зазначенням його прізвища, власного імені, номера телефону та службової електронної пошти, строк та позначка про виконання електронного документа, кількість сторінок супровідного листа та кількість сторінок додатків, посилання на вже зареєстровані документи (історія питання), індикатори стану виконання документа та строки виконання індикаторів (п. 41). Допускається введення установою інших реквізитів електронного документа, які не звужують та не змінюють застосування обов`язкових та додаткових його реквізитів (п. 43). Реєстрація вхідної і вихідної кореспонденції установи здійснюється службою діловодства установи централізовано в єдиній системі (п. 44).
З викладеного вбачається, що наказ №191 о/с від 18.12.2024, створений відповідачем у паперовій формі, підлягав обов`язковому внесенню та реєстрації в СЕД.
Відповідач вказав, що спірний наказ зареєстрований у електронній системі обліку розпорядчих документів 18.12.2025.
Водночас, вказаний документ не містить усіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктом 41 Типової інструкції, зокрема відомостей про дату внесення та реєстрації наказу в системі електронного документообігу.
Крім того, наданий документ містить лише відомості щодо виду та номера документа, при цьому такий номер не присвоєний автоматично СЕД, а внесений користувачем цієї системи вручну.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що фактична дата написання рапорту про звільнення не має правового значення.
Такі доводи суперечать предмету доказування у цій справі. Саме встановлення часу виникнення волевиявлення позивача на звільнення та часу оформлення відповідних кадрових документів було визначено Верховним Судом як одна із обставин, що підлягала додатковому дослідженню під час нового розгляду справи. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт складання позивачем рапорту, саме 05.12.2024, а також, з урахуванням відсутності у СЕД відомостей про реєстрацію рапорту та наказу, попри обов`язковість їх реєстрації, та, з урахуванням того, що позивачем подано заяву про відкликання рапорту, свідчить про те що звільнення позивача відбулося без його добровільного волевиявлення.
Колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно пов`язав відсутність реєстрації рапорту про звільнення та наказу про звільнення із відсутністю волевиявлення позивача на припинення служби.
Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що суд першої інстанції не ототожнив порушення порядку реєстрації документів із незаконністю звільнення. Відсутність належної реєстрації відповідних документів була оцінена лише як одна із обставин, яка у сукупності з іншими доказами мала значення для встановлення фактичного часу виникнення підстав для видання наказу про звільнення та перевірки доводів сторін щодо добровільності волевиявлення позивача. Такий підхід відповідає вимогам статті 90 КАС України та узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 грудня 2025 року.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України.
Такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки під час нового розгляду справи суд першої інстанції діяв на виконання постанови Верховного Суду від 04 грудня 2025 року, якою прямо звернуто увагу на необхідність перевірки дотримання відповідачем вимог зазначених нормативно-правових актів при документальному оформленні звільнення позивача. Суд першої інстанції надав належну правову оцінку відповідним доказам та дійшов висновку, що відповідачем не підтверджено дотримання встановленого порядку оформлення спірних документів, а тому підстав для іншого висновку колегія суддів не вбачає.
Посилання апелянта на те, що судом неправильно застосовано зазначені нормативно-правові акти, фактично ґрунтуються на власному тлумаченні їх положень та не спростовують установлених судом першої інстанції обставин, які покладені в основу оскаржуваного рішення.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що функціонування системи електронного документообігу у режимі дослідної експлуатації виключало обов`язок реєстрації відповідних документів.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач не надав належних доказів існування нормативно визначених винятків, які б звільняли його від обов`язку здійснювати реєстрацію документів, пов`язаних із проходженням служби. Саме лише посилання на особливості функціонування системи електронного документообігу не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин та не підтверджує правомірності прийнятого рішення про звільнення позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно розмежував рапорти з питань проходження служби та рапорти зі службової діяльності, також є необґрунтованими.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, рапорт про звільнення є службовим документом, який породжує правові наслідки у сфері проходження служби в поліції та є підставою для прийняття відповідного управлінського рішення. Саме тому при його оформленні мають бути дотримані вимоги законодавства щодо документування та реєстрації службових документів. Інше тлумачення відповідача не ґрунтується на положеннях чинного законодавства та суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2025 року.
Доводи апелянта про відсутність правового значення зазначеної обставини фактично спрямовані на переоцінку встановлених судом фактичних обставин, однак не містять посилань на докази, які б спростовували відповідні висновки суду першої інстанції.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, під час нового розгляду судом першої інстанції досліджено саме ті обставини, на необхідність встановлення яких звернув увагу Верховний Суд, витребувано додаткові докази, надано оцінку порядку оформлення спірних документів, їх реєстрації та іншим обставинам, які не були предметом належного дослідження під час попереднього розгляду справи. Таким чином, висновок апелянта про невиконання судом першої інстанції вказівок суду касаційної інстанції спростовується матеріалами справи.
Посилання апеляційної скарги на неправильну оцінку доказів також не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог у визначений спосіб.
Відповідно до статей 72, 77 та 90 Кодексу адміністративного судочинства України оцінка доказів належить до повноважень суду, який розглядає справу, а в адміністративних справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень саме на останнього покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення. Суд першої інстанції дослідив усі наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та навів мотиви, з яких одні докази прийняв, а інші відхилив. Доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом правил оцінки доказів, а фактично зводяться до незгоди відповідача із висновками суду.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку зібраним доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не містять обставин, які б свідчили про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставами для скасування судового рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у Вінницькій області задоволенню не підлягає, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Постанова суду складена в повному обсязі 01 липня 2026 року.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.