ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	Львів	Справа № 460/11648/24 пров. № А/857/1124/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Обрізка І.М.,
суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року, прийняте суддею Друзенко Н.В. у місті Рівному у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення певних дій,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі також – позивач) звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі також – ЗВ ВСП, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29 березня 2022 по 18 грудня 2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022, на 01 січня 2023 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 (далі – Постанова №704) та з урахуванням раніше виплачених сум, а також суми грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 та на 01 січня 2023, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 Постанови №704 та з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 відмовлено в позові. 
Відмовляючи в позові суд виходив з того, що враховуючи вимоги Постанови №481 ІНФОРМАЦІЯ_2 з вересня по грудень 2023 правомірно нараховував і виплачував ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі посадового окладу, окладу за військовим званням, розрахованого, виходячи з розміру 1762 грн. шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт.
Що стосується попереднього періоду, а також періоду нарахування і виплати грошової допомоги на оздоровлення, то судом встановлено, що в період з 02.04.2022 по 31.08.2023, нарахування та виплата грошового забезпечення особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_3 (в тому числі інших передбачених законодавством доплат, премій, винагород, тощо) здійснювалось безпосередньо посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Наведене свідчить, що в даній частині позивач звернувся до неналежного відповідача.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що пунктом 3.1. Положення № 41-БГ встановлено, що керівник об`єднаної фінансово-економічної служби (помічник начальника відділу - начальник фінансово-економічної служби ІНФОРМАЦІЯ_5 ) забезпечує своєчасну (в терміни визначені чинним законодавством) виплату грошового забезпечення, заробітної плати та інших виплат особовому складу.
У пункті 3.2 положення № 41-БГ. зазначено, що начальник фінансово-економічної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 забезпечує своєчасне (в терміни визначені чинним законодавством) подання до ІНФОРМАЦІЯ_5 підтверджуючих документів на виплату грошового забезпечення, заробітної плати та інших виплат особовому складу.
Таким чином, у відповідності до вимог Постанови № 704, Постанови 168, наказу МО України від 22.05.2017 № 280 та Положення № 41-БГ посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснювалось нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_3 , а посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснювалась виплата на підставі наданих підтверджуючих документів (розрахунково-платіжних відомостей).
Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити позов.
Відповідач у відзиві зазначає, що пунктом 2 Постанови №481 внесено зміну до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Таким чином, відповідач з вересня по грудень 2023 правомірно нараховував і виплачував позивачу грошове забезпечення у розмірі посадового окладу, окладу за військовим званням, розрахованого, виходячи з розміру 1762 грн. шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт.
Що стосується попереднього період, а також періоду нарахування і виплати грошової допомоги на оздоровлення, то судом першої інстанції встановлено, що в період з 02.04.2022 по 31.08.2023, нарахування та виплата грошового забезпечення особовому складу ІНФОРМАЦІЯ_3 (в тому числі інших передбачених законодавством доплат, премій, винагород, тощо) здійснювалось безпосередньо посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Наведене свідчить, що в даній частині позивач звернувся до неналежного відповідача.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій і з 29 березня 2022 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №356 від 18 грудня 2023 виключений зі списків особового складу зонального відділу, з усіх видів забезпечення у зв`язку з переводом на нове місце служби.
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_2 до 15.09.2023 не мав власних рахунків, в зв`язку з чим підрозділ був зарахований на фінансове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 29.03.2022 за №248/1345. 
Відповідно до цього, з 29.03.2022 по 15.09.2023 ІНФОРМАЦІЯ_2 не нараховував ОСОБА_1 грошового забезпечення. 
З облікової картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2023 рік вбачається, що відповідач нараховував йому грошове забезпечення лише за період: вересень-грудень 2023. За цей період посадовий оклад позивача було визначено на рівні 6630 грн., тобто такий визначався шляхом множення розміру 1762 гривні на тарифний коефіцієнт 3,76 (за 35 тарифним розрядом). Грошова допомога на оздоровлення на цей період не нараховувалась і не виплачувалась. 
24.08.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 29 березня 2022 по 18 грудня 2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 - 2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022, 01 січня 2023, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 Постанови №704 та з урахуванням раніше виплачених сум.
ІНФОРМАЦІЯ_6 у відповіді №1529/8842 від 23 вересня 2024 вказав ОСОБА_1 на те, що в періоді з 02.04.2022 по 31.08.2023 нарахування і виплата грошового забезпечення особовому складу здійснювалася безпосередньо посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З приводу позовних вимог за період вересень-грудень 2023, коли відповідач нараховував ОСОБА_1 грошове забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в подальшому Закон № 2011-XII).
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 9 цього Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704, яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.
Пунктом 2 Постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – Постанова №103).
Пунктом 6 Постанови № 103, внесені зміни до Постанови № 704, внаслідок яких пункт 4 цієї постанови викладено у новій редакції, а саме: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.
Отже, з 01.01.2018 пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу застосовується така розрахункова величина, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022, визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до пункту 4 Постанови № 704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до ч. 2 ст. 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Верховний Суд, зокрема, у постановах від 15.06.2023 у справі № 380/13603/21, від 30.04.2025 у справі № 620/9741/24 та інших, дійшов висновків, що оскільки зміни, внесені Постановою № 103, зокрема, до пункту 4 Постанови № 704, визнані у судовому порядку нечинними, то з 29.01.2020 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018». 
У цих та інших постановах Верховний Суд, засновуючись на принципі подолання правової колізії, за яким перевагу у застосуванні має нормативний акт вищої юридичної сили, дійшов висновків, що положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018» не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних відносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу Закону України про Державний бюджет на відповідний рік із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік). 
Отже, з 29.01.2020 чинна редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2018». 
Водночас 12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704» (далі як і раніше – Постанова №481), пунктом 2 якої внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Пунктом 3 Постанови № 481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
Таким чином, з дня набрання чинності Постановою № 481 (20.05.2023) Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн.
Проте рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
Згідно з ч.ч. 1 - 3 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. 
У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, враховуючи визначені в ч. 3 ст. 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19 та від 10.01.2023 у справі № 340/507/22).
Таким чином, пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Так, станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб визначений у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» і становить 2684 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що у період з вересня по грудень 2023 грошове забезпечення позивача має обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року за Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24.
Відповідач у відзиві на позов (а.с.53) зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 утворився 02.04.2022 та до 15.09.2023 не мав власних рахунків, у зв`язку із чим нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу з 02.04.2022 по 31.08.2023 здійснювалось безпосередньо посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог та здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01.09.2023 по 18.12.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 Постанови № 704 та з урахуванням раніше виплачених сум.
Оскільки грошова допомога на оздоровлення на цей період не нараховувалась і не виплачувалась, відтак в задоволенні такої вимоги слід відмовити.
Що стосується попереднього період, а також періоду нарахування і виплати грошової допомоги на оздоровлення, то слід виходити з наступного.
Колегія суддів бере до уваги покликання апелянта на п.3.1. Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 31.03.2022 №41-БГ, яким затверджено Положення про спільне фінансове господарство ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зарахована на фінансове забезпечення, де зазначено, зокрема, що керівник об`єднаної фінансово-економічної служби (помічник начальника відділу - начальник фінансово-економічної служби ІНФОРМАЦІЯ_5 ) забезпечує своєчасну ( в терміни визначені чинним законодавством) виплату грошового забезпечення, заробітної плати та інших виплат особовому складу.
У пункті 3.2 положення № 41-БГ зазначено, що начальник фінансово-економічної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 забезпечує своєчасне ( в терміни визначені чинним законодавством) подання до ІНФОРМАЦІЯ_5 підтверджуючих документів на виплату грошового забезпечення, заробітної плати та інших виплат особовому складу.
Відтак, як зазначено вище, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснювалось нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_3 , а посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснювалась виплата на підставі наданих підтверджуючих документів (розрахунково-платіжних відомостей).
З огляду на вказане, належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про зобов`язання виплатити грошове забезпечення є ІНФОРМАЦІЯ_7 , який не був залучений до розгляду даної справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Зі змісту наведених положень процесуального законодавства випливає, що належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.
Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.
Аналогічну правову позицію з питання неналежного відповідача у справі висловив Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 в справі № 803/1252/17.
З наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Апеляційний суд не наділений повноваженнями вчиняти процесуальні дії щодо залучення співвідповідача (заміни неналежно відповідача) або скасовувати рішення суду та направляти справу для продовження розгляду судом першої інстанції.
Враховуючи ту обставину, що до розгляду справи судом першої інстанції не було залучено ІНФОРМАЦІЯ_5 , як співвідповідача, та з врахуванням відсутності у суду апеляційної інстанції можливості залучити його до справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову з наведених мотивів.
Колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 листопада 2019 у справі № 826/12172/18.
Крім того, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конституційний Суд України у Рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Таким чином, задоволення позовної вимоги про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування грошового забезпечення за період з 29.03.2022 по 31.08.2023 не призведе до ефективного захисту та відновлення порушеного права позивача.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають виходячи зі спірних правовідносин та вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .
Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі №460/11648/24 та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення перерахунку тa виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.09.2023 року по 18.12.2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року та множенням на тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.09.2023 року по 18.12.2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року та множенням на тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 року.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар