Номер провадження: 22-ц/813/3888/26 
Справа № 523/11984/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси, у складі: судді Тополевої Ю.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку та способу участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся суду із вищевказаним позовом, який уточнив 21 жовтня 2020 року і в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 51 Конституції України, ст. 7, 141, 150 СК України, ст. 9 Конвенції про права дитини, просив визначити спосіб участі батька у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом побачень у будні дні (понеділок-п`ятниця) з 18:00 годин до 20:00 годин за місцем перебування сина або за місцем проживання батька без супроводу матері; побачення у вихідні дні повністю із ночівлею за місцем проживання батька; побачення у святкові дні (кожне друге офіційне свято) цілий день із ночівлею за місцем проживання батька; спільний відпочинок два тижні на рік (тиждень влітку, тиждень взимку); необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного чи іншого засобу зв`язку, а також стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування позову зазначає, що він та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано судовим рішенням від 23 червня 2020 року у справі № 523/6104/20. Дитина після розірвання шлюбу проживає з матір`ю, яка перешкоджає у спілкуванні з дитиною. Звертає увагу на те, що син виявляє прихильність до батька, сумує за ним, а тому спілкування дитини з батьком відповідатиме його інтересам та правам на особисте, регулярне спілкування з батьком, який у силу життєвих обставин, що склалися, проживає окремо (т. 1, а.с. 1-8, 50-52).
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково, зазначивши у відзиві, що порядок участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним слід встановити щосуботи з 10:00 до 14:00 годин у присутності її як матері дитини. В обґрунтування відзиву зазначає, що запропонований позивачем варіант зустрічі є неможливим, виходячи з того, що такий розклад побачень в запропонований час зруйнує звичний режим дитини, що може негативно вплинути на психофізичний та емоційний стан дитини, який є нестабільним та потребує коригування. Звертає увагу на те, що психоемоційний стан здоров`я дитини має певні особливості, які мають відображатися на режимі дня дитини, на частоті та характері спілкування з оточуючими, на зміні звичної для дитини обстановки. Також вважає неприйнятними цілодобові зустрічі з дитиною без присутності матері, оскільки за рекомендацією лікаря дитина потребує постійного безпосереднього контакту з матір`ю в силу особливої індивідуально-психологічної характеристики дитини. Щодо доводів про прихильність дитини до позивача та про те, що дитина сумує без батька, відповідач заперечує, оскільки насправді син має інші почуття до батька, про що останньому достеменно відомо, а саме: син неодноразово бачив свого батька в люті, коли батько з неповагою ставився до матері, коли батько бив дідуся, був нечемний з бабусею, а тому син заляканий поведінкою батька і коли бачить його, то негайно ховається (т. 1 а.с. 143-146).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року позов задоволено частково.
Визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення спілкування:
перші та треті вихідні місяця в суботу та неділю з 10:00 до 13:00 годин, враховуючи режим дня дитини та стан здоров`я, без присутності матері;
щосереди з 16:00 до 19:00 годин, враховуючи режим дня дитини та стан здоров`я, без присутності матері;
спільний відпочинок два тижні на рік: тиждень влітку, тиждень взимку.
Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого протягом шести місяців з дня набрання рішенням законної сили спілкування батька з дитиною проводитиметься у присутності матері (т. 2 а.с. 208-212).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення спілкування кожної суботи з 10:00 до 14:00 годин, за адресою фактичного місця проживання дитини: АДРЕСА_1 , враховуючи режим дня дитини та стан здоров`я, у присутності матері ОСОБА_2 ; в решті вимог відмовити (т. 3 а.с. 1-6).
Доводами апеляційної скарги є незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що полягає в наступному. Порушено принцип дотримання найкращих інтересів дитини. Дитина, враховуючи вік, стан здоров`я та психоемоційну прихильність до матері, наразі психологічно та фізично не готова до зустрічей з батьком без участі матері. Для налагодження відносин дитини з батьком необхідний час. Не визначено місце зустрічей. Графік зустрічей є досить інтенсивним, що може завдати дитині шкоди. Не враховано факт притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення домашнього насильства. Висновок органу опіки та піклування, який не є обґрунтованим та об`єктивним, безпідставно прийнятий судом без належної оцінки (т. 3, а.с. 1- 6).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 зазначає, що при ухваленні рішення найкращі інтереси дитини враховано. Зважаючи на вік дитини та тривалу перерву у спілкуванні батька з сином через перешкоджання матері, суд встановив, що протягом шести місяців з дня набрання рішенням законної сили спілкування батька з дитиною відбуватиметься у присутності матері. Посилання на агресивну поведінку ОСОБА_1 та його негативний вплив на дитину не підлягають прийняттю, так як справа, на яку посилається ОСОБА_2 , стосується домашнього насильства виключно щодо неї. Жодних доказів вчинення негативного впливу на дитину та домашнього насильства щодо дитини не надано. Дитина має спілкуватися з обома батьками, таке спілкування на користь дитині, її розвитку, формуванню особистості. ОСОБА_2 не сприяла органу опіки та піклування у встановленні обставин, необхідних для дачі висновку щодо способу участі батька у вихованні дитини. Тому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін (т. 3 а.с. 26-31).
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку та способу участі батька у вихованні дитини – залишено без змін (т. 3, а.с. 125-127зв.).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3, а.с. 168-176зв.).
30 грудня 2025 року вказана справа надійшла до апеляційного суду і в порядку розподілу судової справи розподілена головуючому судді (суддя-доповідач) Назаровій М.В. у складі колегії суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М (т. 3, а.с. 180).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2026 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку та способу участі батька у вихованні дитини призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи в приміщенні Одеського апеляційного суду на 26 травня 2026 року о 11:45 год.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2026 здійснено заміну суддів Драгомерецького М.М. та Громіка Р.Д. на суддів-учасників постійно діючого складу колегії Коновалову В.А., Кострицького В.В.
У судове засідання 26 травня 2026 року об 11.45 год учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, ОСОБА_1 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судова повістка-повідомлення на 26.05.2026 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 3, а.с. 186-187), відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судова повістка-повідомлення на 26.05.2026 повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 3, а.с. 184-185) та відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як її повноважний представник ОСОБА_5 судову повістку-повідомлення на 26.05.2026 отримав в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 01.04.2025 о 14:07:58, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 183), третя особа Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як отримали судову повістку-повідомлення на 26.05.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 01.04.2026 о 14:04:57, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 183зв.), не з`явилися.
20.05.2026 представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_6 подав заяву, в якій просив визнати обов`язковою явку ОСОБА_1 в судові засідання Одеського апеляційного суду, а також у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні в Інституті очних хвороб та тканинної терапії ім. В.П. Філатова відкласти розгляд справи на іншу дату.
Розглянувши вказану заяву, колегія суддів відмовляє в її задоволенні, виходячи з наступного.
Щодо визнання явки позивача обов`язковою, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 3 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.
Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто, присутність учасників справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції є їх правом, а не обов`язком, крім випадків, коли явка учасника визнана судом обов`язковою.
Суд може визнати явку учасника процесу обов`язковою, якщо така явка потрібна для з`ясування обставин справи, отримання свідчень, експертних висновків або розгляду справи по суті.
Обґрунтовуючи необхідність визнання явки позивача обов`язковою, представник відповідача посилався на та, що в постанові Верховного Суду від 03.12.2025 зазначено про не встановлення судами першої та апеляційної інстанції дійсного місця проживання позивача і такий висновок Верховного Суду є обов`язковим для апеляційного суду при новому розгляді справи, а достовірно з`ясувати дійсне місце проживання ОСОБА_1 можливо тільки особисто в нього.
Вказане не може бути взято до уваги, оскільки саме на позивача як ініціатора теперішнього судового провадження покладається обов`язок дотримуватися своєчасного та належного виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, і за останньою повідомленою ним у передбачений законом спосіб адресою: АДРЕСА_2 , позивач вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, натомість, такою можливістю не скористався, а суд розглядає справи в межах таких засад цивільного судочинства як диспозитивність та змагальність.
Щодо клопотання представника відповідачки ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його хворобою, колегія суддів зазначає наступне.
Справа перебуває в провадженні судів з серпня 2020 року, в провадженні Одеського апеляційного суду - з грудня 2025 року (після надходження з Верховного Суду), справу за апеляційною скаргою заявника прийнято до свого провадження 19 січня 2026 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 19 березня 2026 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи.
Участь сторони відповідача в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції скаржник виклав в заяві по суті справи – в апеляційній скарзі (т. 3, а.с. 1-7).
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник (представник скаржника) не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності. Крім того, на підтвердження доводів поважності причин для відкладення розгляду справи (у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні в Інституті очних хвороб та тканинної терапії ім. В.П. Філатова) жодних доказів до клопотання не долучив.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання представника відповідачки – адвоката Казарновського О.Л. про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб 14 вересня 2017 року (актовий запис № 2533 від 14 вересня 2017 року, складений Малиновським районним у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області), про що 14 вересня 2017 року видано свцдотво про шлюб НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 14).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 09 березня 2018 року Суворовським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складений актовий запис № 801 та видано 09 березня 2018 року свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 15).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року у справі № 523/6104/20 за позовом ОСОБА_1 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 вересня 2017 року за актовим записом № 2533 Малиновським районним у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (т. 1, а.с. 36, 152).
Дитина ОСОБА_3 після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю, батько дитини проживає окремо.
Судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року у справі № 521/7616/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 14 травня 2020 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а.с. 153).
Згідно Висновку від 08 жовтня 2020 року № 01-05-3/352вх органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення участі батька у вихованні малолітнього ОСОБА_3 орган опіки та піклування вважає доцільним визначити способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 шляхом встановлення спілкування: перші та треті вихідні місяця в суботу та неділю з 10:00 годин до 13:00 годин, враховуючи режим дня дитини та стан здоров`я; щосереди з 16:00 години до 19:00 години (т. 1, а.с. 91-92).
Між сторонами склалися неприязні стосунки, мало місце взаємне звернення до правоохоронних органів на поведінку один одного у шлюбі та після його розірвання.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що батько дитини, не ухилявся і не ухиляється від спілкування з сином, бажає приймати участь у його вихованні.
Стосовно доводів сторони відповідача щодо незадовільного стану здоров`я сина, як підстави для нечастого та нетривалого спілкування позивача із спільним з відповідачем сином, суд вважав їх необґрунтованими, адже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спілкування батька з сином понад 4 год. на тиждень може будь-яким чином негативно вплинути на здоров`я дитини, зокрема її психічний стан, матеріали справи не містять.
Щодо наданих до відзиву рекомендацій педіатра (а.с. 155), суд вважав, що підстав вважати, що батько дитини не буде дотримуватись встановлених рекомендацій, зокрема: консультацій психолога, психіатра, логопеда тощо, домашнього щадного режиму з обмеженням емоційних навантажень, суворого дотримання режиму, прогулянок на свіжому повітрі, та ін., немає.
Належних та допустимих доказів відсутності прихильності у дитини по відношенню до батька матеріали справи не містять. Жодні документальні показання стосовно обмеженої участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина – відсутні.
Суд також критично поставився щодо доводів ОСОБА_2 про наявність обмежувального припису по відношенню до ОСОБА_1 , адже останній був виданий рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 05 липня 2021 року строком на шість місяців, тому станом на дату ухвалення рішення втратив силу.
За таких обставин, суд вважав, що вимоги позивача щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є обґрунтованими. Разом із цим, досліджуючи запропонований позивачем режим побачень з сином, суд вважав, що він частково не відповідає інтересам малолітньої дитини, а фактично задовольняє інтереси позивача.
Тому, враховуючи вищевикладене, щодо вирішення питання стосовно тривалості годин спілкування з сином, суд взяв до уваги його малолітній вік, наявність умов для перебування дитини з батьком, висновок Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-3/352 від 08 жовтня 2020 року, а також інтереси малолітньої дитини, та вважав доцільним визначити способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , 07 березня 2018 року, шляхом встановлення спілкування: перші та треті вихідні місяця: в суботу та неділю з 10:00 год. до 13:00 год., враховуючи режим дня дитини та стан здоров`я, без присутності матері; щосереди з 16:00 год. до 19:00 год., враховуючи режим дня дитини та стан здоров`я, без присутності матері; спільний відпочинок два тижня на рік: тиждень влітку, тиждень взимку.
Разом із цим, суд, керуючись правом встановлення порядку виконання рішення, в порядку ст. 267 ЦПК України вважав необхідним встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого, тимчасово, враховуючи обставини позбавлення позивача та сина сторін тривалий період часу права спілкування один з одним, враховуючи вік дитини, спілкування батька з дитиною проводитиметься в присутності матері.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, а також враховуючи положення ч. 5 ст. 411 ЦПК України, згідно з якими висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства»(далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).
У абзацах першому, другому статті 15 Закону № 2402-III зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Тобто у дитини є право, а не обов`язок на підтримання регулярних особистих стосунків і прямих контактів з тим з батьків, який проживає окремо.
У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом (абзаци третій, четвертий статті 15 Закону № 2402-III).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У частині першій та другій статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) виснувала, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року в справі № 742/3278/23 (провадження № 61-7675св24), від 08 травня 2024 року в справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23) та інші).
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, зокрема її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків, та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення в цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 675/1124/22 (провадження № 61-1049св24), від 29 травня 2024 року в справі № 686/15230/23 (провадження № 61-3812св24) та інших.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно-напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.
У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 754/9026/16-ц (провадження № 61-5215св19), вказано, що «встановлюючи порядок побачень батька з дочкою, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дочкою, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, а також висновок психологічного обстеження дитини, проведений психологом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про можливість визначення порядку (запропонованого органом опіки та піклування) періодичних тимчасових побачень батька з дитиною, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам. Разом з тим суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає позивача, як батька. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дочки до батька».
Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України).
За ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, відповідач, не визнаючи позов, вказувала, що ОСОБА_1 вчиняв скандали, кричав на неї, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, міг поводити себе неадекватно, свідком таких подій була дитина (т. 1, а.с. 145), на підтвердження чого долучила до матеріалів справи:
- Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13 листопада 2020 року № 12020160490002964 (том 1 а. с.172); 
- постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частино першою статті 173-2 КУпАП, якою встановлена вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення (том 1 а.с. 238);
- рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 липня 2021 року щодо видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 (том 2 а.с. 166-167). 
Надаючи оцінку обмежувальному припису, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що обмежувальний припис, виданий на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 липня 2021 року на шість місяців, станом на дату ухвалення рішення суду у справі про встановлення графіку побачень з дитиною втратив силу. Разом з тим, суд залишив поза увагою те, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 липня 2021 року станом на день розгляду справи щодо встановлення графіку побачень батька з сином, оскаржувалося в апеляційному порядку і не набрало законної сили.
Постановою Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року (справа № 523/10572/21) (том 3 а.с. 82-90), рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 липня 2021 року скасовано, заяву ОСОБА_2 задоволено частково, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на шість місяців та заборонено ОСОБА_1 наближатись на відстань меншу ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 ; заборонено ОСОБА_1 наближатись на відстань меншу ніж 100 метрів до місця перебування ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де б вони не знаходились; - заборонено ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб розшукувати, переслідувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; заборонено ОСОБА_1 контактувати, вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб; заборонено ОСОБА_1 наближатися на підставі меншу ніж 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою їх фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису у справі № 523/10572/21, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановилися неприязні стосунки, що підтверджується неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів, постановою про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, а також доводами заявника та заінтересованої особи, наданими впродовж розгляду справи. При цьому, постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 у справі № 523/1549/21 була встановлена вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, однак провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 15 т. ). Вказана постанова була змінена в частині дати протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності постановою апеляційного суду від 18 травня 2021 року, а 11 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Вказані обставини в сукупності свідчать про наявність обґрунтованих підстав допускати існування ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. При цьому, враховуючи наявну в матеріалах справи медичну документацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосунки, які склалися між заявником та заінтересованою особою, можуть мати негативний вплив на розвиток дитини, що, також, є підставою для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа т.в.о. директора «Дитячої міської поліклініки № 1» ОМР ОСОБА_8 від 15.10.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має проблеми з приводу затримки розвитку тазостегнових суглобів, влітку 2019 року хлопчик знаходився на стаціонарному лікуванні, з листопада 2019 року постійно спостерігається дитячим неврологом, у дитини діагностовано невротичний синдром з затримкою мовного розвитку, у 2020 році дитина була двічі оглянута неврологом у зв`язку з погіршенням стану, наразі дитина обстежується кардіоревматологом (т. 1, а.с. 156).
Відповідно до рекомендацій педіатра ОСОБА_9 від 01.12.2020, дитина потребує консультації психолога, психіатра, логопеда, офтальмолога, ендокринолога, домашній щадний режим з обмеженням емоційних навантажень та виключенням стресових ситуацій, суворе дотримання режиму дня та харчування, прогулянки на свіжому повітрі з матір`ю, тому що дитина емоційно прив`язана до матері, продовження курсу медикаментозної терапії (т. 1, а.с. 155).
Згідно з листом директора КНП «Дитяча міська поліклініка № 1» Одеської міської ради О.В. ОСОБА_10 від 07.12.2020 № 369 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спостерігається неврологом з діагнозом: мінімальна мозкова дісфункція, затримка мовного розвитку, астенічний синдром на резідуальному фоні. За станом здоров`я хлопчик потребує консультації психолога, психіатра дитячого, логопеда, офтальмолога дитячого, ендокринолога дитячого, кардіолога дитячого. Також дитині рекомендований щадний режим з обмеженням емоційних навантажень.
З огляду на наявну в матеріалах справи медичну документацію, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підстав вважати, що батько дитини не буде дотримуватись встановлених рекомендацій, зокрема: консультацій психолога, психіатра, логопеда тощо, домашнього щадного режиму з обмеженням емоційних навантажень, суворого дотримання режиму, прогулянок на свіжому повітрі, та ін., немає. В даному випадку мова йде не лише про фактичне дотримання позивачем рекомендацій, а про необхідність врахування того факту, що така кількість лікарських приписів беззаперечно свідчить про особливий режим дня хлопчика та наявність схеми терапії, у разі відхилення від якої таке може спровокувати погіршення стану його здоров`я, що є неприпустимим. 
Вказане не може свідчити про неможливість батька брати участь у вихованні сина, проте підлягає ретельному врахуванню під час визначення такої, тому вірним є висновок суду про те, що немає підстав для усунення батька від участі в житті дитини, з чим у апеляційній скарзі частково погоджується і відповідачка, пропонуючи свій варіант для участі батька у вихованні дитини, який є більш обмеженим по кількості та часу порівняно із заявленим позивачем та визначеним судом, фактично частково визнає позов.
Визначаючи порядок побачень дитини з батьком, враховуючи стан здоров`я та особливий режим дня дитини, постійне проживання дитини разом із матір`ю та тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, що свідчить про те, що у разі відсутності матері на зустрічах сина з батьком таке створюватиме нову (незвичну) для сина сторін атмосферу та з огляду на особливості його психофізичного розвитку може негативно вплинути на нього, що не відповідатиме якомога найкращим інтересам дитини, а також останню повідомлену позивачем суду адресу свого проживання, яка знаходиться на відстані 140 км від місця проживання дитини, колегія суддів вважає за доцільне та з відповідністю інтересам дитини встановити графік побачень (спілкування) батька ОСОБА_1 з дитиною – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи з 10:00 год. до 14:00 год. за адресою фактичного місця проживання дитини: АДРЕСА_1 , враховуючи режим дня дитини та стан її здоров`я, перші чотири місяці - у присутності матері ОСОБА_2 .
Вказаний графік буде відповідати налагодженню контакту батька з дитиною на першому етапі, натомість, в подальшому за відсутності обставин, які свідчили б про неможливість налагодження контакту батька з дитиною, колегія суддів дійшла висновку про доцільність проведення побачень дитини з батьком без присутності матері. 
Такий порядок відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме формуванню емоційного зв`язку з батьком та зменшенню впливу на дитину конфлікту між батьками. 
При цьому, колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги про неврахування судом значної відстані місць проживання батька та дитини, та враховуючи вказівки Верховного Суду в постанові від 03 грудня 2025 року, встановлює такі побачення саме за місцем проживання дитини через необхідність проведення значного часу у дорозі. В іншому випадку - в дорозі для таких зустрічей з боку дитини (у разі відвідування нею місця проживання батька), фактично буде обмеженим спілкування після таких тривалих подорожей.
Графік зустрічей батька з дитиною та його участь у її вихованні має відповідати всім встановленим по справі обставинам, віку дитини, враховувати безумовно першочергово інтереси дитини, щоб вона отримувала задоволення від спілкування з рідною людиною та почувалася комфортно під час зустрічей, а батько міг налагодити повноцінний родинний контакт з дитиною. Тому вказане – з урахуванням віку дитини та обставин справи – на першому етапі належним є за присутності матері.
Проаналізувавши встановлені обставини справи, враховуючи характер стосунків, які склались між батьками дитини, вік дитини, а також принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, наполегливе бажання батька брати участь у вихованні сина і часткову згоду матері дитини на їх спілкування та проведення зустрічей, колегія суддів вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, а доводи апеляційної скарги – такими, що заслуговують на увагу.
Скорочуючи періодичність спілкування батька з дитиною, порівняно із його вимогами та визначеними судом, та задовольняючи їх в межах доводів апеляційної скарги матері, колегія суддів бере до уваги і право матері проводити на вихідні з дитиною час (у суботу), планувати спільні заходи та звичайні сімейні справи, у тому разі і у вихідні дні.
При цьому не може бути взятий до уваги довід сторони відповідача про те, що наразі задоволення позову шляхом встановлення побачень без її присутності є неможливими, оскільки потрібен час у ситуації, що склалася, для того, щоб дитина звикла до батька.
Справа перебуває в провадженні судів понад 5 років, сімейні відносини припинені, коли дитині сторін було ще 2 роки, що вкрай негативно впливає на зв`язок між одним із батьків, який живе окремо від дитини, тривалість невирішеного конфлікту між батьками має наслідком можливу втрату зв`язку між батьком та дитиною, у той час, коли саме батьки мають проявити чутливість до потреб дитини зростати у повноцінному родинному середовищі, і саме заради цього, а не власних інтересів, забезпечити таку можливість дитині.
Разом із тим, інші заявлені позовні вимоги щодо проведення святкових днів, спільного відпочинку два тижні на рік (тиждень влітку, тиждень взимку), необмеженого спілкування батька із сином телекомунікаційними засобами, стосуються договірного врегулювання виконання батьківських обов`язків та потребують досягнення згоди між сторонами, а тому задоволенню не підлягають.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За наведених обставин рішення суду не відповідає вимогам закону та суперечить обставинам, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, тому апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та встановлення позивачу способу участі у вихованні та спілкуванні з сином у вищенаведений спосіб.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку та способу участі батька у вихованні дитини задовольнити частково.
Визначити спосіб участі батька, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення спілкування: 
кожної суботи з 10:00 год. до 14:00 год. за адресою фактичного місця проживання дитини: АДРЕСА_1 , враховуючи режим дня дитини та стан її здоров`я, перші 4 місяці - у присутності матері ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький