ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 червня 2026 року м. Житомир  
справа № 240/9591/25
категорія 106030200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі 
головуючого судді Горовенко А.В.,
розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,- 

встановив:
Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь кошти в сумі розміром 46463,56 грн у рахунок відшкодування шкоди, завданої отриманням без належної на те правової підстави грошового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.02.2022 відповідача зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , та відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2024 №168, відповідач вважається таким, що вибув у відрядження у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 терміном на 3 місяці з 16 червня 2024 року для виконання бойових (спеціальних) завдань.
Вказує, що будучи військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 відповідач, перебуваючи у відрядженні у Військовій частині НОМЕР_2 , отримував грошове забезпечення відповідно до положень чинного законодавства. Так за серпень-вересень 2024 року грошове забезпечення виплачено на банківську картку відповідача у розмірі 20714,48 грн.
Наголошує, що у зв`язку із несвоєчасним повідомленням посадовими особами Військової частини НОМЕР_2 командування Військової частини НОМЕР_1 про факт самовільного залишення місця служби ОСОБА_1 утворилася переплата Військовою частиною НОМЕР_1 грошового забезпечення відповідачу за серпень-вересень 2024 року.
Зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 , за відомим позивачу місцем проживання, відповідачу було надіслано претензію про стягнення сум безпідставно нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з відповідним розрахунком. Сума, що підлягає поверненню, з урахуванням податків та зборів, становить 46463,56 грн.
Вказує, що відповідачу запропоновано в добровільному порядку повернути борг у сумі розміром 46463,56 грн шляхом внесення коштів у готівковій формі в касу Військової частини НОМЕР_1 або перерахування на поточний рахунок Військової частини НОМЕР_1 за вказаними банківськими реквізитами, однак на час звернення до суду з даною позовною заявою відповіді від відповідача на претензію не надходило, кошти у сумі розміром 46463,56 грн відповідачем не повернуто, що стало підставою для звернення до суду.
Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем 01.05.2025, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження не надіслав до суду відзив на позовну заяву.
Згідно з ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.
Згідно з ч.5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Суд розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.02.2022 №45, солдата запасу - ОСОБА_1 , з 26 лютого 2022 року зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2024 №168, солдат ОСОБА_1 вибув у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 терміном на 3 місяці з 16 червня 2024 року для виконання бойових (спеціальних) завдань.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16.06.2024 №170, солдат ОСОБА_1 прибув у відрядження з Військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків - бойових (спеціальних) завдань з 16 червня 2024 року.
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 26.08.2024 №241 солдата ОСОБА_1 з 26.08.2024 наказано вважати незаконно відсутнім за місцем проходження служби та з 26.08.2024 вирішено призупини виплату грошового забезпечення та виключити з усіх видів забезпечення.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №3226 від 27.08.2024 заступнику командира з морально-психологічного забезпечення 1 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_2 наказано терміном до 06.09.2024 провести службове розслідування за фактом відсутності на службі (не повернувся з лікування) з 26.08.2024 солдата ОСОБА_1 .
Згідно з наказом №305 від 28.10.2024 командира Військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 , з 24.10.2024 призупинено виплату грошового забезпечення.
Відповідно до висновків акту службового розслідування від 09.01.2025 №1586 вину військовослужбовця - солдата ОСОБА_1 встановлено, підлягає притягненню до відповідальності за скоєне правопорушення.
21 лютого 2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 направлено на адресу ОСОБА_1 претензію №1 про стягнення сум надлишково нарахованого та виплаченого грошового забезпечення у сумі розміром 46463,56 грн.
Відповідач суму надлишково нарахованого та виплаченого грошового забезпечення у сумі розміром 46463,56 грн у добровільному порядку не сплатив, з огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Пунктом 1, 2 частиною 4 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Відповідно до абз.2, 3 п.15 Розділу 1 Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Водночас, положеннями абз. 2 пунктом 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008) передбачено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення, з урахуванням п.15 розділу І Порядку №260 здійснюється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби.
З огляду на викладене, як підставою зупинення виплати грошового забезпечення, так і виключення з усіх видів забезпечення військовослужбовця у зв`язку з самовільним залишенням місця служби можливо фактично після внесення відомостей до ЄРДС органами досудового розслідування про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, тобто встановлення факту самовільного залишення місця служби за результатами службового розслідування.
Правова оцінка обставинам щодо самовільного залишення позивачем військової частини, правомірності службового розслідування за вказаним фактом та інші фактичні обставини, судом не досліджуються, та оцінка таким доказам, як таким, що не стосується предмету спору, не надається.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц зазначила, що у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц зазначив, що під час застосування правил ст. 1215 ЦК України як винятку із ст. 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів.
Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених п. 1 ч. 1ст. 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2018 у справі №501/2500/15-ц зазначив, що згідно з п. 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка це результат неправильного застосування правил арифметики, не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.
Отже, законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.
В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №241 від 26.08.2024 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив частину з 26 серпня 2024 року, та з цього ж дня призупинено виплату грошового забезпечення та виключено зі всіх видів забезпечення (а.с. 14).
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №305 від 28.10.2024 старшому солдату ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 , з 28.10.2024 призупинено виплату грошового забезпечення (а.с. 30).
Однак відповідачеві за період з серпня по вересень 2024 року, а саме в період не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, здійснювались виплати грошового забезпечення в загальному розмірі 46463,56 грн, що підтверджується довідкою розрахунком переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 (а.с. 24).
З наведеного слідує, що відповідач на момент виплати йому грошового забезпечення за період серпень-вересень 2024 року використовував службовий час на свій розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, а тому отримував таке грошове забезпечення без достатніх правових підстав для цього. На переконання суду, відповідач у період з серпень-вересень 2024 року не виконував службових обов`язків у складі Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 , таким чином відповідач усвідомлював, що його статус змінився, а право на грошове забезпечення припинилося.
Враховуючи вище наведене, відповідач не може вважатися добросовісним набувачем коштів в сумі розміром 46463,56 грн в розумінні закону, а отже за змістом зобов`язань, що виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого відповідачем майна (коштів), і виник обов`язок відповідача повернути безпідставно одержане майно (кошти).
Як свідчать матеріали справи, Військовою частиною НОМЕР_1 , 21 лютого 2025 року на адресу відповідача направлено претензію №1 про стягнення сум надлишково нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, у якій ОСОБА_1 запропоновано добровільно сплатити кошти у розмірі 46463,56 грн, а також зазначено, що у випадку неповернення вказаних коштів Військова частина НОМЕР_1 буде вимушена звернутися до суду за захистом прав та законних інтересів (а.с. 21).
Відповідачем додано до матеріалів справи докази надіслання відповідачу претензії №1 від 21.02.2025 та довідки-розрахунку переплати грошового забезпечення, а також долучено витяг з сайту Акціонерного товариства "Укрпошта" про відстеження поштового відправлення №1170301273955, відповідно до якого вказана кореспонденція вручена одержувачу 25.02.2025 (а.с. 22-23).
Докази повного відшкодування вартості завданої шкоди у матеріалах справи відсутні, від відповідача пояснень чи заперечень щодо нарахованої позивачем суми стягнення до суду, станом на момент прийняття рішення, не надходило.
Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач, як суб`єкт владних повноважень, в ході розгляду справи належними та допустимими доказами довів правомірність своїх позовних вимог до відповідача у спірних правовідносинах, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів в розмірі 46463,56 грн суд вважає обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами.
Враховуючи те що, відповідачем не подано до суду відзиву на спростування тверджень позивача чи доказів добровільної сплати зазначеної суми, з огляду на з`ясовані обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому, згідно з частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Враховуючи викладене, судові витрати позивача - суб`єкта владних повноважень по сплаті судового збору відшкодуванню або примусовому стягненню із відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 242-246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд, - 

вирішив:
Позов Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) про стягнення коштів, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 кошти у розмірі 46463 (сорок шість тисяч чотириста шістдесят три) грн 56 (п`ятдесят шість) коп в рахунок відшкодування безпідставно одержаного грошового забезпечення за серпень та вересень 2024 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 22 червня 2026 року.

Суддя А.В. Горовенко