ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 344/1754/15-ц
провадження № 61-14001св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - Національний банк України;
відповідач - ОСОБА_1 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 рокуу складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Національний банк України звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2014 року між Національним банком України та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір № 43, відповідно до якого позивач надав стабілізаційний кредит для підтримки ліквідності позичальнику у сумі 1 200 000 000,00 грн на строк з 13 жовтня 2014 року по 07 жовтня 2016 року. 

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Національним банком України та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 13 жовтня 2014 року № 43/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О. за реєстровим номером 1331, за умовами якого відповідач зобов`язався перед позивачем: відповідати за належне виконання позичальником всіх зобов`язань, що випливають із кредитного договору, у тому числі, щодо сплати процентів за користування кредитами та штрафних санкцій у строки та на умовах, передбачених кредитним договором; погасити заборгованість (проценти, штрафні санкції) за кредитним договором у разі невиконання позичальником умов кредитного договору у строк.

У порушення умов пунктів 1.4, 1.5, 1.7, 2.3.15 кредитного договору, позичальник не сплатив процентів за користування кредитом за жовтень 2014 року та штрафні санкції. 

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, ФГВФО) прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». 

Таким чином, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору Національний банк України набув право вимоги про стягнення заборгованості за договором поруки з поручителя. 

Станом на 23 січня 2015 року загальний розмір невиконаних позичальником зобов`язань за кредитним договором складав 24 239 240,01 грн, а загальна сума позовних вимог у справі становила 1 224 239 240,01 грн, однак представник позивача зазначав, що з моменту звернення з позовом до суду заборгованість по кредиту зменшилася. 

Враховуючи викладене, з урахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог Національний банк України просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43, а саме: заборгованість по тілу кредиту - 1 196 788 730 грн, заборгованість за відсотками - 24 041 095,89 грн, пеню за прострочення терміну сплати процентів по кредиту - 168 144,12 грн, штраф згідно з пунктом 2.3.15 кредитного договору - 30 000 грн. Загальна сума позовних вимог у справі станом на 20 серпня 2020 року становила 1 221 027 970,01 грн.

Короткий зміст судових рішень

РішеннямПечерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, позов Національного Банку України задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43 в загальному розмірі 1 221 027 970,01 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 1 196 788 730 грн; заборгованості за відсотками - 24 041 095,89 грн; пені за прострочення терміну сплати процентів по кредиту - 168 144,12 грн; штрафу - 30 000 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, щоу зв`язку з невиконанням ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» зобов`язань за кредитним договором та акцептування Уповноваженою особою ФГВФО кредиторських вимог Національного банку України, позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 не тільки за простроченою сумою боргу, яку заявлено до стягнення у позовній заяві від лютого 2015 року, а і заборгованості в повному обсязі (тіло кредиту, відсотки та штрафні санкції). 

Оскільки кредиторські вимоги Національного банку України були акцептовані та затверджені Фондом 18 червня 2015 року, а заява про збільшення позовних вимог прийнята судом 31 серпня 2015 року, то суди дійшли висновку про те, що Національний банк України звернувся до суду з вимогами про стягнення всієї суми заборгованості з поручителя в межах шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). При цьому суди послалися на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 522/179/16 (провадження № 14-17цс22), в якій зазначено, що з урахуванням акцесорного характеру зобов`язань за договором поруки з визнанням (акцептування) Фондом вимог кредитора такі вимоги можуть бути пред`явлені і до поручителя неплатоспроможного банку. Тому шестимісячний строк на звернення кредитора до поручителя неплатоспроможного банку з позовною вимогою про погашення заборгованості доцільно обраховувати з моменту акцептування Фондом кредиторських вимог за основним зобов`язанням (прийняття Виконавчою дирекцією Фонду рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів).

За таких обставин, встановивши, що відповідачем не виконано забезпечені договором поруки зобов`язання по сплаті заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені і штрафу, грошових коштів на користь позивача не перераховано, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про доведеність позову Національного банку України.

Крім того, суди врахували, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовами до Національного банку України, зокрема про розірвання кредитного договору від 13 жовтня 2014 року № 43, однак рішенням Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у справі №910/31716/15 відмовлено в задоволенні позову, про визнання недійсним договору поруки від 13 жовтня 2014 року № 43/п, кредитного договору від 13 жовтня 2014 року № 43, однак ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 червня 2022 року у справі № 910/6471/21 позов залишено без розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 листопада 2025 року  ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пунктів 5, 6 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 331/2533/17, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2530/18, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц, від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20, від 31 травня 2022 року у справі № 523/14800/16, від 12 червня 2024 року у справі № 522/179/16. Крім того, суди розглянули справу за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, а також - ухвалили судові рішення з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції, оскільки спір належить до юрисдикції господарських судів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.

09 грудня 2025 року справа № 344/1754/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що з огляду на норми матеріального права, обставини справи та докази, які наявні в матеріалах справи, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

В цій справі Національний банк України просить стягнути заборгованість за договором поруки, укладеним між Національним банком України та ОСОБА_1 як кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з приводу наданого стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Тому, враховуючи суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, вирішення даного спору віднесено до юрисдикції господарських судів, а відтак судами першої та апеляційної інстанцій порушено правила юрисдикції загальних судів, що є підставою для скасування судових рішень та закриття провадження у справі.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що через визнання ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» неплатоспроможним та запровадження щодо нього тимчасової адміністрації станом на день настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, його право щодо виконання зобов`язань, зокрема, й перед позивачем було обмежено та відстрочено на період дії тимчасової адміністрації. Необхідною умовою для задоволення вимог кредитора неплатоспроможного банку є акцептування його вимог уповноваженою особою Фонду на ліквідацію такого неплатоспроможного банку, а також їх затвердження Фондом, оскільки у протилежному випадку такі вимоги вважатимуться погашеними та не підлягатимуть задоволенню.

В цій справі не підтверджено належними, допустимими доказами вчасне звернення Національного банку України до ФГВФО із заявою про кредиторські вимоги до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та затвердження Фондом вимог Національного банку України за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43, включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів та в якому обсязі, тому вимоги Національного банку України вважаються припиненими в силу закону. 

Також судами не враховано, що зменшення строку повернення кредиту є суттєвою обставиною, яка впливає на обсяг відповідальності поручителя, а отже, збільшує обсяг його відповідальності без попередньої на те згоди та внесення змін до кредитного договору, що є порушенням статті 559 ЦК України та окремою підставою для відмови у позові про стягнення заборгованості з поручителя.

Крім того, пунктом 4 договору поруки від 13 жовтня 2015 року № 43/П передбачено направлення вимоги на адресу поручителя щодо невиконання зобов`язань позичальником за кредитним договором від 13 жовтня 2015 року № 43. Однак Національним банком України не надіслано такої вимоги на адресу ОСОБА_1 , чим порушено вказані умови договору поруки.

Заявник зазначив, що на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року у справі 757/26892/20-ц він втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстрації місця проживання, а проживає за адресою: АДРЕСА_2 (номер муніципалітету: 90001), що підтверджено довідкою з центрального реєстру реєстрації громадян, яка наявна в матеріалах справи. Враховуючи ці обставини, з огляду на положення Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, для забезпечення права відповідача на доступ до правосуддя, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання, надсилання процесуальних документів відповідачу, мало відбуватися у порядку, встановленому Гаазькою Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року з відповідними застереженнями Австрії.

У той же час, згідно вищенаведеного порядку ОСОБА_1 не вручалися документи по справі, ухвали, судові повістки тощо та не надходили повідомлення про вручення, інші повідомлення як від Центрального органу Австрії, так і від консульства (посольства) України в Австрії. 

Таким чином відповідач був позбавлений можливості бути обізнаним про хід розгляду справи як в суді першої інстанції, про що ним зазначалось в апеляційній скарзі, так і в суді апеляційної інстанції, а також не має можливості здійснення захисту своїх прав та інтересів з огляду на перебування поза межами України.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У грудні 2025 року представник Національного банку України - Перетятько С. М. та представник ФГВФО з питань безпосереднього виведення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з ринку - Сидоренко Ю. А. подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 жовтня 2014 року між Національним банком України та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір № 43, відповідно до пункту 1.1 якого кредитор надає позичальнику кредит на суму 1 200 000 000,00 грн на строк з 13 жовтня 2014 року до 07 жовтня 2016 року (включно).

Процентна ставка за користування кредитом не підлягає коригуванню, її розмір встановлюється на рівні півтори облікової ставки Національного банку України та становить 18,75 % річних (облікова ставка Національного банку України станом на 13 жовтня 2014 року становить 12,5%).

Згідно з пунктом 1.4. кредитного договору позичальник нараховує та сплачує нараховані проценти за користування кредитом щомісячно в останній робочий день поточного місяця та одночасно з кінцевим строком погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 жовтня 2014 року між Національним банком України та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 43/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О. за реєстровим номером 1331.

Відповідно до пункту 1 договору поруки поручитель зобов`язується перед банком відповідати за належне виконання ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» всіх своїх зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 13 жовтня 2014 року № 43, укладеного між банком та позичальником, та всіма додатковими договорами, які укладені, або будуть укладені між банком та позичальником в майбутньому (у тому числі, щодо продовження строку користування кредитними коштами, збільшення суми кредиту, процентів за користування тощо), з: повернення кредиту в сумах та строками повернення, що обумовлені кредитним договором; сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій у розмірі та порядку передбаченому кредитним договором.

Пунктом 4 договору поруки передбачено, що у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання в строк, поручитель погашає суму заборгованості за кредитом, нараховані проценти, штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за несвоєчасне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, а також відшкодовує банком витрати та збитки за неналежне виконання умов основного зобов`язання за першою вимогою банку протягом 7 (семи) календарних днів з дня направлення банком поручителю за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі, письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору.

В пункті 14 договору поруки зазначено, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, що наведені у цьому договорі.

27 листопада 2014 року Національним банком України надіслано відповідачу письмову вимогу від 27 листопада 2014 року № 06-105/21971 про невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору.

Відповідно до пункту 7 договору поруки письмові повідомлення, направлені банком поручителю на належну адресу для листування, вважаються такими, що отримані поручителем протягом 3 робочих днів з дати направлення без будь-яких додаткових доказів їх отримання поручителем.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Згідно з постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Славкіну М. А. строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року.

07 квітня 2015 року Національний банк України направив уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заяву від 07 квітня 2015 року № 06-306/5685 про визнання кредитором на загальну суму 5 245 124 024,10 грн, в тому числі за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43 на загальну суму 1 224 209 240,01 грн. Вказана вимога була отримана Фондом 15 квітня 2015 року та зареєстрована за вхідним № 1831.

На офіційному сайті Фонду 01 липня 2015 року (http://old.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/29-vab-bank/2021-1391-oholoshennya-pro-zatverdgennya-reestru-akceptovanyh-vymoh-kredytoriv-pat-viejbi-bank), керуючись частиною третьою статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» сповіщено кредиторів, що Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

18 червня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (протокол № 133/15).

Згідно з повідомленням Фонду від 25 березня 2016 року № 13/1-42 на адресу Національного банку України, кредиторські вимоги останнього включені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на загальну суму 5 245 124 024,10 грн, в тому числі за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43 на загальну суму 1 224 209 240,01 грн.

У зв`язку з невиконанням ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» зобов`язань за кредитним договором та акцептування Уповноваженою особою Фонду кредиторських вимог Національного банкуУкраїни, останній набув право вимоги до ОСОБА_1 не тільки за простроченою сумою боргу, яку заявлено до стягнення у позовній заяві від лютого 2015 року, а і заборгованості в повному обсязі (тіло кредиту, відсотки та штрафні санкції). 

Відповідачем не виконано забезпечені договором поруки зобов`язання по сплаті заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені і штрафу, грошових коштів на користь позивача не перераховано. Крім того, доказів зворотного відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не подано.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовами до Національного банку України, зокрема про розірвання кредитного договору від 13 жовтня 2014 року № 43, однак рішенням Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 910/31716/15 відмовлено в задоволенні позову, про визнання недійсним договору поруки від 13 жовтня 2014 року № 43/п, кредитного договору від 13 жовтня 2014 року № 43, однак ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 червня 2022 року у справі № 910/6471/21 позов залишено без розгляду.

Всі необхідні документи: кредитний договір та додаткові угоди до нього, які мав в своєму розпорядженні Національний банк України, первинні фінансові документи (виписки по рахунку ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», меморіальні ордери), а також розрахунки заборгованості, оборотно-сальдові відомості, було надано до суду першої інстанції та сторонам у справі разом з позовною заявою, а також з заявою про зменшення позовних вимог.

Матеріали справи не містять доказів, що в суді першої інстанції відповідач заперечував проти поданих Національним банком України документів та намагався їх спростувати.

Окрім того, відповідачем або його уповноваженими представниками - адвокатами в судових засіданнях, протягом тривалого часу (10 років), не вчинялися процесуальні дії, щодо невизнання, оспорення або спростування доводів позивача щодо наявності заборгованості та її розміру.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення кредитного договору від 03 жовтня 2014 року № 43, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. 

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

У кредитному договорі від 13 жовтня 2014 року № 43 Національний банк України та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» погодили, що кредитор надає позичальнику стабілізаційний кредит для підтримки ліквідності на суму 1 200 000 000,00 грн на строк з 13 жовтня 2014 року по 07 жовтня 2016 року. Також сторони договору передбачили графік повернення кредиту однаковими щомісячними платежами в сумі 60 000 000,00 грн починаючи з 10 березня 2015 року до 07 жовтня 2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом.

В пункті 1.3 зазначеного кредитного договору сторони дійшли згоди, що для нарахування процентів строк користування кредитом починається з дня надходження коштів на кореспондентський рахунок позичальника і закінчується в день, який передує поверненню коштів. Крім того, у пунктах 2.2.6.-2.2.8. передбачено випадки зміни строку виконання основного зобов`язання за ініціативою кредитора.

Водночас спірні правовідносини характеризуються наявністю специфічного суб`єктного складу, оскільки їх учасниками є: Національний банк України як кредитор останньої інстанції за законом та публічний регулятор; банк, що отримав кредит рефінансування від Національного банку України та в подальшому був визнаний неплатоспроможним, а також особа, яка виступила поручителем за виконання банком зобов`язань перед Національним банком України за кредитом рефінансування, що є передумовою для застосування до спірних правовідносин приписів Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - в редакції, чинній на момент початку процедури тимчасової адміністрації та ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»).

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (частини перша, третя, п`ята статті 34 Закону № 4452-VI).

У статті 36 Закону № 4452-VI передбачені наслідки запровадження тимчасової адміністрації, які направлені на збереження активів неплатоспроможного банку та визначають порядок задоволення вимог кредиторів. Зокрема, встановлено заборону на задоволення вимог кредиторів з боку неплатоспроможного банку крім тих вимог, на які не поширюються обмеження частини шостої статті 36 цього Закону.

Ці норми закону по суті запроваджують мораторій на виконання зобов`язань неплатоспроможного банку, який перебуває у спеціальному правовому режимі, а його зобов`язання фіксуються на дату запровадження тимчасової адміністрації та є сталими протягом всієї процедури тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Такий особливий правовий режим неплатоспроможного банку як боржника у кредитних правовідносинах безумовно впливає на можливість застосування цивільно-правових інструментів відповідальності за порушення зобов`язань після введення тимчасової адміністрації.

Відповідно до частини четвертої статті 44 Закону № 4452-VI Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за винятком випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

За змістом пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.

За загальним правилом цивільного законодавства, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).

У частині другій статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінений в односторонньому порядку, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї зі сторони договору у разі істотного порушення договору другою стороною.

У цій же нормі права законодавець допускає односторонню, тобто за волевиявленням однієї зі сторін такого договору, зміну його умов у випадках, передбачених договором або законом. 

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 522/179/16 (провадження № 14-17цс22), в якій зазначено, що застосування умов і правил статей 36 і 46 Закону № 4452-VI не є тією передбаченою законом підставою для зміни строку виконання неплатоспроможним банком зобов`язання за кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що норми статей 36, 46 Закону № 4452-VI (як і переважна частина правил цього Закону) стосовно наслідків запровадження тимчасової адміністрації та ліквідації банку мають публічно-правовий характер. Кінцевою метою приписів Закону № 4452-VI є максимальне забезпечення збереження активів банку, а також запобігання втрати його майна та виникненню збитків у банку. Публічно-правовий характер визначених цим Законом правил тимчасової адміністрації та ліквідації проявляється через застосування державою імперативного методу регулювання суспільних відносин, дія якого спрямована передусім на суб`єктів владних повноважень шляхом визначення меж їхніх повноважень.

Водночас застосування державою, яка не є стороною договору кредиту, такого методу регулювання правовідносин саме по собі без його імплементування сторонами договору із застосуванням цивільно-правового механізму регулювання цивільних відносин не створює безпосередньо для них цивільно-правових наслідків. Тобто рішення спеціального суб`єкта як органу здійснення владних управлінських функцій у державі, який не є стороною договору, про призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку, за загальним правилом ЦК України, не може бути підставою зміни (а так само виникнення і припинення) цивільного договору, ініціатором чого зазвичай є саме учасник договірних відносин.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, наведені правові норми (частина п`ята статті 36 та пункт 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI) спрямовані насамперед на виявлення усіх активів та пасивів банку, оцінку його реального фінансового стану, а так само для стимулювання кредиторів неплатоспроможного банку до заявлення своїх вимог у межах ліквідаційної процедури з метою виявлення усіх пасивів банку та не можуть сприйматися окремо від інших норм Закону № 4452-VI, які безпосередньо регулюють процедуру виведення банку з ринку, у тому числі із застосуванням у подальшому такого цивільно-правового механізму, як акцепт вимог кредитора.

Законом № 4452-VI передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку (частина п`ята статті 45 Закону № 4452-VI).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (пункт 3 частини другої статті 49 Закону № 4452-VI).

Тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, положення пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI лише в сукупності з частиною п`ятою статті 45 та частинами першою, другою статті 49 цього Закону, якими врегульовано механізм ініціювання кредитором як стороною договору зміни (настання) строку виконання зобов`язання шляхом пред`явлення вимог до боржника та їх подальшого акцепту Фондом як управителем активами та пасивами боржника, є підставою для зміни договору в односторонньому порядку в розумінні частини другої статті 651 ЦК України, а саме для настання строку виконання зобов`язань неплатоспроможного банку перед кредитором.

Велика Палата Верховного Суду додатково зазначила, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації своїх повноважень щодо банку, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, фактично виконує функції органу управління банку та вчиняє дії, спрямовані на максимальне збереження активів банку та виконання його непогашених зобов`язань, мінімізуючи можливість заподіяння збитків майну банку, зокрема його колишнім керівництвом чи бенефіціарами.

Законом № 4452-VI для уповноважених осіб передбачено тримісячний строк (з можливістю продовження за певних обставин) здійснення тимчасової адміністрації та 90-денний строк для складання реєстру акцептованих вимог кредиторів. Очевидно, що, передбачаючи такий строк, законодавець усвідомлював обсяг зобов`язань неплатоспроможного банку, виявлення та облік яких має здійснити уповноважена особа Фонду.

У Законі № 4452-VI простежується комплексний, а не індивідуальний підхід до виконання зобов`язань неплатоспроможного банку. Так, уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за винятком погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури (частина шоста статті 49 Закону № 4452-VI).

За змістом частини восьмої статті 49 Закону № 4452-VI вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що необхідною умовою для задоволення вимог кредитора неплатоспроможного банку є акцептування його вимог уповноваженою особою Фонду на ліквідацію такого неплатоспроможного банку, а також їх затвердження Фондом, оскільки у протилежному випадку такі вимоги вважатимуться погашеними та не підлягатимуть задоволенню.

Водночас тривалість процедури такого затвердження регламентована Законом № 4452-VI і обумовлена об`єктивними чинниками, зокрема значним комплексом дій та заходів, а також значним обсягом зобов`язань та фінансових операцій банку, й не піддається жодному впливу з боку кредиторів неплатоспроможного банку, які незалежно від дати настання строку виконання зобов`язань (під час тимчасової адміністрації чи ліквідації) зобов`язані очікувати визначених Законом № 4452-VI підстав для звернення з кредиторськими вимогами та, відповідно, затвердження Фондом реєстру акцептованих вимог усіх кредиторів банку.

У частині другій статті 554 ЦК України передбачено принцип відповідальності поручителя перед кредитором в однаковому з основним боржником обсязі.

Водночас обсяг відповідальності неплатоспроможного банку, який є боржником зі специфічним правовим режимом, який проявляється в зовнішньому управлінні активами та пасивами банку, можливо достеменно встановити лише після здійснення тимчасової адміністрації та з початком процедури ліквідації одночасно з дотриманням кредитором процедури звернення до уповноваженої особи Фонду з метою включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Уповноважена особа Фонду у свою чергу зобов`язана перевірити чинність (дійсність) таких вимог та їх розмір і лише після визнання вимог та затвердження Фондом реєстру акцептованих вимог кредиторів вони можуть бути звернені до основного позичальника.

З урахуванням акцесорного характеру зобов`язань за договором поруки лише після визнання (акцептування) Фондом вимог кредитора такі вимоги можуть бути пред`явлені і до поручителя неплатоспроможного банку. Тому шестимісячний строк на звернення кредитора до поручителя неплатоспроможного банку з позовною вимогою про погашення заборгованості доцільно обраховувати по завершенню процедур тимчасової адміністрації та початку ліквідації банку з моменту акцептування Фондом кредиторських вимог за основним зобов`язанням (прийняття рішення Виконавчою дирекцією Фонду про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів).

За іншого підходу до тлумачення частини четвертої статті 559 ЦК України в сукупності з приписами Закону № 4452-VI можлива ситуація, за якої кредитор набуває права на стягнення заборгованості з поручителя до визнання (акцептування) таких вимог до позичальника (неплатоспроможного банку), що може суперечити частині другій статті 554 ЦК України та покладати на поручителя більший обсяг відповідальності за кредитним зобов`язанням, ніж на основного боржника.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, приписи пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI про те, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов`язань банку вважається таким, що настав, треба розуміти так, що з моменту призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку кредитор, після проведення заходів у процедурі тимчасової адміністрації та переходу до ліквідаційної процедури, набуває права на заявлення всіх своїх вимог до боржника шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду. Водночас усі подальші важелі цивільно-правового впливу на боржника, зокрема із застосуванням механізмів акцесорних зобов`язань, кредитор має можливість реалізувати після акцептування Фондом таких зобов`язань та затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, а не під час тимчасової адміністрації чи відразу з початком ліквідації банку.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», а 20 березня 2015 року Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

07 квітня 2015 року Національний банк України направив уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заяву від 07 квітня 2015 року № 06-306/5685 про визнання кредитором на загальну суму 5 245 124 024,10 грн, в тому числі за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43 на загальну суму 1 224 209 240,01 грн. Вказана вимога була отримана Фондом 15 квітня 2015 року та зареєстрована за вхідним № 1831.

18 червня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (протокол № 133/15).

Згідно з повідомленням Фонду від 25 березня 2016 року № 13/1-42 на адресу Національного банку України, кредиторські вимоги останнього включені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на загальну суму 5 245 124 024,10 грн, в тому числі за кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43 на загальну суму 1 224 209 240,01 грн.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 18 червня 2015 року затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», у якому кредиторські вимоги Національного банку Україниза кредитним договором від 13 жовтня 2014 року № 43  визнані на суму 1 224 209 240,01 грн.

Тому саме з 18 червня 2015 року після визнання вимог Національного банку Українияк кредитора ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 як поручителя неплатоспроможного банку за вимогами, акцептованими Фондом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, а також у касаційній скарзі відповідач не заперечував розмір кредитної заборгованості, про стягнення якої просив Національний банк України, а лише посилався на недотримання позивачем строку пред`явлення вимоги до поручителя та, відповідно, припинення зобов`язань за договором поруки.

Встановивши, що кредиторські вимоги Національного банку України були акцептовані та затверджені Фондом 18 червня 2015 року, а заява про збільшення позовних вимог прийнята судом 31 серпня 2015 року, враховуючи вищенаведені висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 522/179/16 (провадження № 14-17цс22), в цій справі суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що Національний банк України звернувся до суду з вимогами про стягнення всієї суми заборгованості з поручителя в межах шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

За таких обставин, задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що вимоги Національного банку України доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача не виконаних забезпечених договором поруки зобов`язань по сплаті заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені і штрафу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено правила юрисдикції загальних судів, що є підставою для скасування судових рішень та закриття провадження у справі, не заслуговують на увагу та спростовуються висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №757/22295/17-ц (провадження № 61-8574св24), в якій було відхилено аналогічні доводи ОСОБА_2 та зазначено, що оскільки Національний банк України звернувся з позовом у цій справі у квітні 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», спір у цій справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підстави для закриття провадження у справі відсутні. 

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 03 жовтня 2018 року у справі № 331/2533/17, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2530/18, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц, від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20, від 31 травня 2022 року у справі № 523/14800/16, від 12 червня 2024 року у справі № 522/179/16 є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Верховний Суд зазначає, що повідомлення сторін про час та місце розгляду справи суд здійснює відповідно до статті 128 ЦПК України. Якщо в матеріалах справи немає доказів про повідомлення учасника справи про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином.

Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

За наявною в матеріалах справи судовою повісткою відповідач ОСОБА_1 повідомлявся судом першої інстанції про розгляд справи, призначений на 30 січня 2025 року о 12 год. 00 хв. шляхом направлення судової повістки за адресою: АДРЕСА_3 , яка зазначена в позовній заяві та інших заявах, поданих до суду першої інстанції стороною відповідача, однак поштовий конверт повернувся до суду першої інстанції без вручення (т.6 а.с.229, 235).

Разом з цим, за змістом клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Войцехівського О. В. про відкладення розгляду справи стороні відповідача було відомо про розгляд справи, призначений на 30 січня 2025 року о 12 год. 00 хв. (т.7 а.с.19-20).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

За таких обставин сторона відповідача була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи 30 січня 2025 року о 12 год. 00 хв.

Крім того, в цій справі, яка розглядалася судами попередніх інстанцій з 2015 року, сторона відповідача оскаржувала в апеляційному порядку ухвалу Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 квітня 2015 року щодо передачі справи на розгляд Печерського районного суду міста Києва за встановленою підсудністю, а також ухвали Печерського районного суду міста Києва з різних процесуальних питань, неодноразово подавала до місцевого суду клопотання про зупинення провадження у справі, про зупинення виконання судових рішень, про ознайомлення з матеріалами справи, про роз`яснення судових рішень та виправлення описок, зауваження щодо неповноти журналу судового засідання, заяви про відкладення судових засідань тощо, тобто ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд у суді справи № 344/1754/15-ц.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 (номер муніципалітету: НОМЕР_1 ) та за цією адресою йому направлялися судові повістки про розгляд справи апеляційним судом, призначений на 28 жовтня 2025 року о 10 год. 00 хв., однак поштовий конверт повернувся до апеляційного суду без вручення (т.7 а.с.98-118, т.8 а.с.119, 121).

Крім того, листами від 13 жовтня 2025 року Національний банк України повідомляв представників ОСОБА_1 - адвокатів Крохмальову Я. Е. та Лошакова Д. С. про розгляд справи апеляційним судом, призначений на 28 жовтня 2025 року о 10 год. 00 хв. (т.8 а.с.125-140).

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 скористався наданим йому процесуальним правом щодо подання апеляційної скарги, доводам якої суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку. Оскільки явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція відповідача у справі була чіткою і зрозумілою, тому розгляд справи апеляційним судом за відсутності відповідача та його представників не призвів до порушення права ОСОБА_1 на судовий захист.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій розглянули справу за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович