ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/25649/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В., 
за участю секретаря судового засідання Личкатої Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року (суддя Боженко Н.В.) в адміністративній справі 
за позовом  Дочірнього підприємства «СТАЛЬЗАВОД ТАС» 
до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

в с т а н о в и в :

Дочірнє підприємство «СТАЛЬЗАВОД ТАС» звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 05.06.2025 № 0313120713 та № 0313140713.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішенням, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає про неможливість підтвердження реальності здійснення господарських операцій ДП «СТАЛЬЗАВОД ТАС» з контрагентами. Результати дослідження діяльності контрагентів вказують на те, що метою їх створення є лише оформлення документообігу по нереальним господарським операціям для мінімізації сплати податкових зобов`язань іншим підприємствам, у т.ч. із ДП «СТАЛЬЗАВОД ТАС».
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що висновки податкового органу ґрунтуються лише на припущеннях останнього, спростовуються первинними документами, наданими під час перевірки, а податкова дисципліна контрагентів не може бути підставою для донарахування податкових зобов`язань позивачеві.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22.01.2025 № 503-п було проведено документальну планову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАЛЬЗАВОД ТАС», за результатом якої складено Акт від 04.04.2025 за № 1514/04-36-07-13-04/19309317.
Відповідно до висновків податкового органу, відображених в Акті перевірки, позивачем допущено порушення:
- п.п. 44.1, 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 140.5.4 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 9 627 262 грн; 
- п.п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 2 596 593 грн. 
На підставі акту перевірки відповідачем 05.06.2025 прийняті податкові повідомлення-рішення: 
- № 0313120713, згідно з яким позивачеві збільшено податкове зобов`язання з податку на прибуток на суму 9 627 262,00 грн та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 2 406 815,50 грн;
- № 0313140713, відповідно до якого позивачеві збільшено податкове зобов`язання з ПДВ на суму 2 596 593,00 грн та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 649 148,25 грн. 
Названі рішення є предметом оскарження в цій справі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.
За приписами статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За приписами статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг на оплату товарів/послуг, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата списання електронних грошей платника податків як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець постачальника; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право платника податків на нарахування податкового кредиту залежить від сукупності подій, а саме: здійснення контрольованої операції, сплата коштів за такою операцією, реальне отримання товару/послуг, отримання податкової накладної.
Апелянт зазначає про не підтвердження реальності господарських операцій з контрагентами ТОВ «Летрейд», ТОВ «Компанія Метаком» (нова назва ТОВ «Рудаторг»), ТОВ «Меркурій-трейд», ПП «Інком-трейд», ТОВ «Ракорді», ТОВ «Голд метал ЛТД», ТОВ «Придніпровський механічний завод», ФОП ОСОБА_1 , які носять виключно документальний характер, не підтверджується реальним рухом товарів/послуг, надані первинні документи не розкривають у повній мірі зміст господарських операцій, при цьому аналіз податкових баз даних свідчить про неможливість здійснення наведеними контрагентами господарських операцій, задекларованих позивачем.
Цитуючи висновки Акту перевірки, податковий орган звертає увагу суду апеляційної інстанції, що перевіркою встановлені обставини, наявність яких може свідчити про отримання податкової вигоди, зокрема:
- Відповідність ТОВ «Летрейд», ТОВ «Голд метал ЛТД», ТОВ «Ракорді» критеріям ризиковості. 
- На ДП «СТАЛЬЗАВОД ТАС» існує пропускна система в`їзду та виїзду автотранспорту з заводу та прохідна на території заводу ПрАТ «Камет-сталь», де ведуться журнали обліку входу та виходу людей та автотранспорту. Інформації, щодо проїзду через вищевказані прохідні підприємством не надано. Надання ТОВ «Лєтрейд» транспортних послуг з перевезення вантажу та перевезення робітників автомобільним транспортом без відповідних підтверджуючих документів (відмітка проїзду через прохідні, пункти навантаження/розвантаження вантажу та перевіз робітників (звідки та куди)) ставить під сумнів операції.
- Щодо нереальності господарських операцій з ТОВ «Компанія Метаком» (нова назва ТОВ «Рудаторг», ТОВ «Меркурій-трейд», ПП «Інком-трейд», ТОВ «Ракорді», відповідно до баз (АІС «Податковий блок») встановлено відсутність персоналу (не подано форму № 1-ДФ), відсутність виробничого обладнання та транспортних засобів, відсутність складських та офісних приміщень, інших основних фондів, що підтверджується даними форми № 2, ненадання податкової звітності з податку на прибуток, відсутність реєстрації платником ПДВ або свідоцтво платника ПДВ анульовано, не декларування контрагентами податкових зобов`язань.
- Окремі з названих контрагентів є фігурантами кримінальних справ. 
- Щодо взаємовідносин з постачальником ТОВ «Придніпровський механічний завод», апелянт зазначає, що під час перевірки позивачем були надані первинні документи по взаємовідносинам з названим контрагентом та пов`язаним суб`єктом ФОП ОСОБА_1 , при аналізі баз даних АІС «Податковий блок» та «Детальної інформації по платнику ПДВ щодо результатів автоматизованого співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів», декларацій з податку на додану вартість та розшифровок податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів до них (Додаток 5) розбіжності не встановлено. Разом з цим, згідно з інформацією баз даних, ФОП ОСОБА_1 не має об`єктів оподаткування (20 ОПП), відомості податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) щодо облікової кількості штатних працівників відсутні. У наданих до перевірки ТТН наявні тільки печатки ДП «СТАЛЬЗАВОД ТАС» (як Замовника) та ТОВ «Придніпровський механічний завод» (як Виконавця) та відсутні будь-які позначки (штампи, печатки тощо), які б підтверджували факт перетину КПК ПрАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» транспортними засобами (вивіз та ввезення ТМЦ). Таким чином, враховуючи відсутність задекларованих транспортних засобів (20 ОПП), відсутність найманих працівників у ФОП ОСОБА_1 , а також відсутність первинних документів на вантажно-розвантажувальні роботи, відсутність відображення вартості цих робіт в бухгалтерському обліку ДП «СТАЛЬЗАВОД ТАС», відсутність розрахунку собівартості послуг перевезення та вантажно-розвантажувальних робіт, а також враховуючи вагу ТМЦ, яку начебто перевозив ФОП ОСОБА_1 , виникає сумнів щодо реальності здійснення вказаних операцій.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції під час розгляду справи надав ретельну оцінку таким доводам податкового органу, описавши в оскаржуваному рішенні зміст кожної господарської операції, рух ТМЦ, використання товарів/послуг у власній господарській діяльності, з посиланням на встановлені обставини, первинні документи та документи бухгалтерського обліку. У свою чергу апелянт не наводить жодного обґрунтованого доводу у спростування висновків суду першої інстанції.
Також, оцінюючи висновки, відображені в Акті перевірки, на яких ґрунтується позиція відповідача під час судового розгляду справи, суд першої інстанції, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, зауважив, що певні недоліки оформлення первинних документів не є самостійною підставою для висновків про нереальність господарських операцій, відомості про які несуть в собі надані інші первинні документи на підтвердження реальності відповідних операцій.
Крім того суд першої інстанції звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 виснувала, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом. Застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону № 996-XIV, згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи, Велика Палата Верховного Суду тлумачила як таку, в якій відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів. 
Щодо достатності ресурсів для здійснення господарських операцій, суд першої інстанції зважив на те, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. 
Також суд зауважив, що податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, відсутність за юридичною адресою на момент звірки тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Відтак посилання контролюючого органу на можливі порушення вимог податкового законодавства контрагентом позивача не можуть бути підставою для висновку про нереальність господарських операцій за укладеними з ним договором.
Суд звернув увагу й на висновки Верховного Суду, відображені у постанові від 17.07.2024 у справі № 440/2167/19, відповідно до яких інформація про контрагентів позивача з автоматизованих інформаційних систем органів ДФС може бути підставою для висновків щодо реальності господарських операцій лише в сукупності з іншими доказами, що підтверджують неможливість конкретного контрагента приймати участь у здійсненні конкретної господарської операції, що в даному випадку відсутнє. За умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Також, з посиланням на постанову Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 520/19070/21, суд першої інстанції вказав, що сама собою наявність кримінальних проваджень за фактами фіктивного підприємництва не є беззаперечним доказом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків усіх господарських операцій, здійснених між платником та його контрагентами. Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним щодо дійсного стану правосуб`єктності своїх постачальників і реально отримати від них товари (роботи/послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Стосовно об`єктивних факторів збитковості розглядуваних (оспорюваних) операцій, суд зазначив, з посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 15.03.2023 у справі № 200/4942/20-а, що законодавець надав платнику податків право здійснювати господарську діяльність на власний ризик та можливість самостійно оцінювати її ефективність та доцільність, з огляду на мету отримання економічного ефекту і приросту активів в майбутньому, а також самостійно обирати виконавців послуг або постачальників товарів, а, відтак, продаж позивачем продукції за ціною нижчою виробничої собівартості, не можна розглядати операцією поза межами господарської діяльності позивача. Збитковість операції виключає право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі доведення податковим органом відсутності у платника податків розумної ділової мети, свідомого здійснення платником податків завідомо збиткових операцій з метою отримання, зокрема, податкових вигод тощо.
Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновку суду першої інстанції, а також додатково зазначає, що анулювання окремим контрагентам статусу платника ПДВ мало місце поза межами господарських правовідносин з позивачем.
Доводи апелянта щодо неможливості здійснення господарських операцій контрагентам позивача також не є доведеними, адже не підтверджуються належними доказами. Такими доказами можуть слугувати Акти зустрічної звірки, в межах якої контролюючий орган перевіряє первинні документи, складені контрагентом у взаємовідносинах з ТОВ «СТАЛЬЗАВОД ТАС», тощо. Без проведення відповідних контрольних заходів такі висновки податкового органу мають ознаки припущення, а не встановленого факту. 
До того ж суд апеляційної інстанції звертає увагу на висновки Верховного Суду у постановах від 17.04.2018 у справі № 826/14549/15, від 06.02.2018 у справі № 816/166/15-а, від 13.08.2020 у справі № 520/4829/19, від 21.10.2020 у справі № 140/1845/19, від 19.11.2021 у справі № 160/6707/20, від 16.02.2023 у справі № 420/4722/19, згідно з якими відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу. 
Відповідні питання під час перевірки відповідачем не перевірялись та не досліджувались, що не спростовано під час апеляційного розгляду справи.
Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що не може лягти в основу висновку щодо нереальності господарської операції й факт того, що окремі контрагенти є фігурантами кримінальних справ, оскільки попередньо встановлені у кримінальному провадженні обставини не можуть вважатися доведеними.
На вимогу суду апеляційної інстанції вироків, якими встановлено факт безтоварності спірних господарських операцій, відповідачем не доведено.
Колегія суддів повторно звертає увагу, що апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів у спростування висновків суду першої щодо недоведеності висновків податкового органу, тоді як на стадії апеляційного розгляду справи суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, опираючись на доводи апеляційної скарги.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів не знаходить обґрунтованими доводи апелянта щодо неможливості здійснення господарських операцій контрагентами позивача, адже такі доводи не підтверджуються належними доказами. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що надані первинні документи підтверджують формування позивачем показників податкової звітності, рух активів та вказують, що господарські операції, які є підставою для формування податкового обліку підприємства, відбулись. 
Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують. 
Рішення суду ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі № 160/25649/25 залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з 09 червня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 09 червня 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров