П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/8785/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Леміщак Дмитро Михайлович 
Суддя-доповідач - Мацький Є.М. 
24 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мацького Є.М. 
суддів: Сушка О.О.  Залімського І. Г. , 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 23.06.2026 № Ф-0046002406;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 23.06.2026 № 0046012406 Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.12.2024 Головним управлінням ДПС у Житомирській області складено акт № 24555/06-30-24-07/ НОМЕР_1 про результати планової виїзної документальної перевірки ОСОБА_1 . 13.01.2025 відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0005032407 в розмірі 330115,45 грн та рішення № 0005042407 про застосування штрафних санкцій в розмірі 128637,81 грн. ОСОБА_1 оскаржила ці документи до суду. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 у справі № 240/4307/25 позов задоволено частково, скасовано вимогу в частині боргу 108575,05 грн та рішення в частині штрафу за 2023 рік у розмірі 13421,00 грн. 23.06.2026 відповідачем прийнято нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0046002406 в розмірі 221540,40 грн та рішення № 0046012406 про застосування штрафних санкцій в розмірі 115216,81 грн. ОСОБА_1 отримала ці документи 26.02.2026. Позивач вважає, що після часткового скасування попередніх документів судом відповідач не мав повноважень повторно приймати аналогічні вимогу та рішення щодо тих самих періодів нарахування єдиного внеску. Повторне винесення документів порушує права позивача та створює для неї необґрунтований фінансовий тягар. Вважає, що вимога від 13.01.2025 є відкликаною відповідно до пункту 6 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску, оскільки вимога податкового органу про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом у день набрання судовим рішенням законної сили, а тому відповідач не мав правових підстав для прийняття нового документа з аналогічного акта перевірки. Посилається на статтю 61 Конституції України, стверджуючи, що повторне прийняття вимоги та рішення є порушенням принципу non bis in idem. Вказує на недотримання 15-денного строку прийняття вимоги після вручення акта перевірки, встановленого Інструкцією, та звертає увагу на те, що законодавством України не передбачено повноважень контролюючого органу щодо повторного прийняття вимоги про сплату боргу за тими самими підставами. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. 19 травня 2026 року рішенням Житомирського окружного адміністративного суду відмовлено в задоволенні позовних вимог. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

4. Апелянт ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги .

5. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив: «Ключовим питанням цієї справи є визначення правової природи вимоги від 23.02.2026 № Ф-004600240 та рішення від 23.02.2026 № 0046012406. Суд вважає за необхідне детально дослідити, чи є ці документ самостійними правовими актами, що породжують нові зобов`язання для позивача, чи є вони похідним актами, складеними на виконання судового рішення у справі № 240/4307/25 з метою відображення залишку правомірно визначеного зобов`язання.» (див.: абзац 5 сторінка 6 оскаржуваного рішення). Така позиція Суду першої інстанції не вкладається в жодну діючу норму ані матеріального, ані процесуального права, в силу того, що на виконання судового рішення Відповідач нічого складати не міг, бо в частині законодавства, Інструкція та/або Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не наділяють Відповідача такими повноваженнями, а резолютивна частина рішення у справі № 240/4307/25 не зобов`язує відповідача вчинити певні дії. 

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

6. 09.12.2024 Головним управлінням ДПС у Житомирській області складено акт № 24555/06-30-24-07/2872818189 про результати планової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, а також щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2023 (далі - Акт перевірки).

7. За результатами зазначеної перевірки 13.01.2025 відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0005032407 на загальну суму 330115,45 грн (далі - вимога від 13.01.2025) та рішення № 0005042407 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 128637,81 грн (далі - рішення від 13.01.2025).

8. Не погодившись із зазначеними актами, позивач оскаржив їх до Житомирського окружного адміністративного суду. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 у справі № 240/4307/25 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною та скасовано вимогу від 13.01.2025 в частині боргу в розмірі 108 575,05 грн, а також визнано протиправним та скасовано рішення від 13.01.2025 в частині штрафної санкції за 2023 рік у розмірі 13 421,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2026 апеляційні скарги ГУ ДПС та ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 - без змін.

9. 23.02.2026 відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.02.2026 № Ф-0046002406 на суму 221540,40 грн (далі - вимога від 23.02.2026) та рішення від 23.02.2026 № 0046012406 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 115216,81 грн (далі - рішення від 23.02.2026).

10. Вважаючи вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 23.06.2026 № Ф-0046002406 та рішення від 23.06.2026 № 0046012406 протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду. 

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА, АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

11 . Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

12. Абзац перший статті 61 Конституції України закріплює принцип non bis in idem: ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Цей принцип, хоча й сформульований у зв`язку з поняттям юридичної відповідальності, має загальноправове значення і поширюється як на кримінально-правові відносини, так і на сферу публічно-правових фінансових санкцій. Штрафні санкції, передбачені законодавством про єдиний внесок, є заходами юридичної відповідальності у публічно-правових відносинах між державою та платником, а тому зазначений принцип є релевантним і при оцінці правомірності рішень про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску. Водночас, як буде показано нижче, зміст принципу non bis in idem не охоплює ситуацій, коли вже прийнятий акт відповідальності лише уточнюється у своєму розмірі за рішенням суду без накладення нової, додаткової санкції.

13. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

15. Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлює Податковий кодекс України (тут і надалі - в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

16. Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

17. Приписами п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

18. Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

19. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

20. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

21. Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2464-VI у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

- єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

22. Згідно зі статтею 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4).

23. ФОП ОСОБА_1 , яка здійснює підприємницьку діяльність та перебуває на обліку як платник єдиного внеску, є суб`єктом, на якого повною мірою поширюються обов`язки щодо нарахування та сплати ЄСВ, встановлені цим Законом.

24. Частина четверта статті 25 Закону № 2464-VI визначає порядок направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки). Відповідно до абзаців першого - третього зазначеної норми, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

25. При цьому вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога, винесена з метою стягнення недоїмки у разі несплати у визначені Законом строки, надсилається платнику також у порядку, визначеному статтею 42 ПК України.

26. Пункт 6 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI встановлює, що вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, зокрема якщо вона скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили.

27. Пунктом 9-19 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI закріплено, що тимчасово, з 01.03.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні та протягом дванадцяти місяців після його припинення або скасування, особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5№ частини першої статті 4 цього Закону, мають право не нараховувати, не обчислювати та не сплачувати єдиний внесок за себе.

28. Пунктами 9-21, 9-22 розділу VIII Закону № 2464-VI встановлено, що за порушення, вчинені у період з початку дії воєнного стану до 01.08.2023, штрафні санкції, визначені частиною одинадцятою статті 25 цього Закону, не застосовуються.

29. Ці норми також були застосовані судом у справі № 240/4307/25 при скасуванні частини штрафних санкцій за 2023 рік. Однак у частині, що залишилась після судового перегляду, відповідні норми не надають позивачу жодних підстав для звільнення від зобов`язань, оскільки правопорушення, за які збережено санкції, вчинені поза межами зазначених пільгових періодів.

30. Стаття 60 ПК України регулює питання відкликання податкових повідомлень-рішень та податкових вимог за наслідками адміністративного або судового оскарження. Ця стаття являє собою спеціальну, детально розроблену процедуру, яка враховує різноманіття можливих результатів оскарження і встановлює різні правові наслідки залежно від виду та змісту рішення.

31. Підпункт 60.1.5 пункту 60.1 статті 60 ПК України встановлює, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

32. Ця норма прямо охоплює ситуацію часткового зменшення суми, тобто саме ту ситуацію, що виникла у справі № 240/4307/25 щодо вимоги від 13.01.2025.

33. Пункт 60.4 статті 60 ПК України встановлює момент, з якого настає відкликання: у випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов`язання або податкового боргу.

34. Це положення принципово відрізняється від правила про відкликання в разі повного скасування: якщо при повному скасуванні первісний акт втрачає чинність у момент набрання рішенням суду законної сили і нічого додаткового від контролюючого органу не вимагається, то при частковому зменшенні суми первісний акт відкликається лише з дня вручення нового акта із зменшеною сумою. Це означає, що прийняття нового акта є не правом, а обов`язком контролюючого органу, без виконання якого первісний акт залишатиметься чинним у незміненому вигляді і всупереч рішенню суду про зменшення суми.

35. Розуміння зазначеного механізму є критично важливим для оцінки позиції позивача. Якщо відповідач після часткового скасування судом первісних вимоги та рішення не прийняв би нових документів із зменшеними сумами, то первісні акти на суму 330115,45 грн та 128637,81 грн продовжували б формально діяти щодо позивача без жодного відображення результатів судового перегляду в ІКП платника. Саме для усунення цієї правової невизначеності та приведення стану розрахунків у відповідність до судового рішення законодавець і передбачив механізм пункту 60.4 статті 60 ПК України.

36. Системний аналіз підпункту 60.1.5 пункту 60.1 та пункту 60.4 статті 60 ПК України дозволяє дійти висновку, що у разі часткового скасування судом суми грошового зобов`язання контролюючий орган зобов`язаний прийняти нове рішення із зменшеною сумою, і лише з дня його вручення платнику первісне рішення вважається відкликаним.

37. Ця конструкція принципово відрізняється від ситуації повного скасування рішення, коли відкликання настає автоматично без необхідності прийняття нового документа. Таким чином, саме прийняття оскаржуваних вимоги та рішення від 23.02.2026 є виконанням відповідачем прямого законодавчого обов`язку.

38. Суд також звертає увагу на те, що частина друга статті 56 ПК України передбачає право платника оскаржити в суді рішення контролюючого органу. Разом із тим реалізація цього права обмежена принципом res judicata щодо тих питань, які вже були остаточно вирішені судом. Платник, чий позов задоволено частково, має право оскаржити нове похідне рішення виключно в тій частині, яка виходить за межі залишеного судом зобов`язання, але не вправі повторно оскаржувати правомірність тих складових, що вже були предметом судового розгляду й визнані законними.

39. Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція), як підзаконний нормативний акт деталізує процедурні аспекти прийняття вимог про сплату боргу, однак не може суперечити законам і не може тлумачитись у відриві від системи норм вищої юридичної сили.

40. Абзац другий пункту 3 розділу VI Інструкції встановлює, що вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним податковим органом протягом 15 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника - з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

41. Ця процедурна норма встановлює строк для прийняття первісної вимоги за наслідками проведеної перевірки і не стосується процедури прийняття похідних рішень у зв`язку зі зміною суми зобов`язань за наслідками судового оскарження.

42. Пункт 4 розділу VI Інструкції уточнює, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІКС. Таким чином, вимога є похідним документом від акта перевірки при її первісному прийнятті. Однак для похідних документів, що приймаються у порядку статті 60 ПК України на виконання судових рішень, підставою є саме судове рішення, а не акт перевірки, хоча зміст зобов`язання в таких документах і визначений первісним актом перевірки.

43. Пункт 6 розділу VI Інструкції відтворює приписи Закону № 2464-VI про підстави відкликання вимоги: вимога вважається відкликаною, якщо вона скасовується судом, у день набрання судовим рішенням законної сили. Як зазначалося вище, ця норма регулює ситуацію повного скасування вимоги. У ситуації часткового зменшення суми застосовується механізм статті 60 ПК України, норми якого як закону мають вищу юридичну силу порівняно з нормами Інструкції як підзаконного акта. Враховуючи ієрархію нормативних актів, норми Інструкції підлягають застосуванню у частині, що не суперечить ПК України, а у разі колізії перевагу мають норми ПК України.

44. Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за № 124/28254 (далі - Порядок № 1204), встановлює конкретні процедурні вимоги до складення нових рішень у зв`язку зі зміною сум грошових зобов`язань за наслідками адміністративного або судового оскарження.

45. Пункт 7 розділу ІІ Порядку № 1204 передбачає, що якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобов`язання зменшується, то шляхом опрацювання інформації щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг, наданої відповідними підрозділами контролюючого органу, до функцій яких належить розгляд скарг в адміністративному порядку та/або супроводження справ у судах, складається нове податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання.

46. Ця норма зобов`язує контролюючий орган вчинити конкретні дії після набрання законної сили судовим рішенням, яким зменшено суму зобов`язання.

47. За змістом підпункту 4 пункту 1 розділу V Порядку № 1204 податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені, зазначені у податковому повідомленні-рішенні.

48. Системна єдність зазначених норм - статті 60 ПК України та Порядку № 1204 - свідчить про те, що законодавець свідомо та послідовно виробив чіткий механізм дій контролюючого органу після часткового задоволення судом позову платника: прийняти нове рішення із зменшеною сумою для приведення стану розрахунків у відповідність до судового рішення. Цей механізм є обов`язковим, а не факультативним, і його дотримання відповідачем є виконанням вимог закону, а не підставою для оскарження.

49. Ключовим питанням цієї справи є визначення правової природи вимоги від 23.02.2026 № Ф-0046002406 та рішення від 23.02.2026 № 0046012406. Суд вважає за необхідне детально дослідити, чи є ці документи самостійними правовими актами, що породжують нові зобов`язання для позивача, чи є вони похідними актами, складеними на виконання судового рішення у справі № 240/4307/25 з метою відображення залишку правомірно визначеного зобов`язання.

50. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 у справі № 240/4307/25, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2026, первісні вимога від 13.01.2025 та рішення від 13.01.2025 були скасовані лише в певній частині. Зокрема, скасовано вимогу в частині боргу в розмірі 108575,05 грн стосовно нарахувань ЄСВ за 2022-2023 роки в умовах воєнного стану. Скасовано також частину рішення про штрафні санкції в розмірі 13421,00 грн. за 2023 рік. В іншій частині - щодо нарахувань за 2011, 2013-2014, 2019-2021 роки - у задоволенні позову відмовлено, тобто в судовому порядку підтверджено правомірність донарахувань. При цьому у справі № 240/4307/25 встановлено та доведено факт заниження ФОП ОСОБА_1 суми єдиного внеску, зокрема: за 2019 рік у сумі 116690,64 грн, за 2020 рік у сумі 32625,12 грн, за 2021 рік у сумі 72224,64 грн. Донарахування за ці роки визнано правомірним, а відповідні штрафні санкції в розмірі 10% від донарахованої суми за кожний повний або неповний звітний період - законними.

51. З дня набрання законної сили постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2026 первісні акти набули ознак часткового скасування судом у розумінні підпункту 60.1.5 пункту 60.1 статті 60 ПК України. Відповідно до пункту 60.4 статті 60 ПК України та пункту 7 Порядку № 1204 у відповідача виник прямий обов`язок прийняти нові документи із зменшеними сумами, що і було зроблено 23.02.2026.

52. Суд здійснює перевірку арифметичної відповідності сум оскаржуваних документів результатам судового перегляду. Сума вимоги від 23.02.2026 становить 221540,40 грн. , тоді як первісна сума складала 330115,45 грн. Різниця між цими сумами дорівнює 108575,05 грн. - що точно відповідає сумі, скасованій судом у справі № 240/4307/25. Сума штрафних санкцій за рішенням від 23.02.2026 становить 115216,81 грн. , тоді як первісна сума складала 128637,81 грн. Різниця між цими сумами дорівнює 13421,00 грн. , що точно відповідає сумі скасованої штрафної санкції за 2023 рік. Математична точність цих співвідношень є беззаперечним доказом того, що оскаржувані документи є суто похідними актами, що відображають результат судового перегляду, а не новими самостійними рішеннями про визначення зобов`язань.

53. Отже, суд доходить висновку, що вимога від 23.02.2026 та рішення від 23.02.2026 прийняті відповідачем не як нові самостійні акти, що ґрунтуються на проведенні нової перевірки чи встановленні нових обставин, а як похідні документи, складені на виконання судового рішення у справі № 240/4307/25 відповідно до вимог підпункту 60.1.5 пункту 60.1 і пункту 60.4 статті 60 ПК України та пункту 7 Порядку № 1204. Ці документи не збільшують, а навпаки - зменшують грошове навантаження на позивача порівняно з первісними актами, і їхній зміст повністю визначений набраним законної сили судовим рішенням. Прийняття зазначених документів є не лише правомірним, але й обов`язковим відповідно до вимог чинного законодавства.

54. Щодо доводу апелянта про порушення принципу non bis in idem.

55. Апелянт посилається на абзац перший статті 61 Конституції України, стверджуючи, що прийняття нових вимоги та рішення є повторним притягненням до відповідальності за те саме правопорушення. Апеляційний Суд вважає ці доводи юридично неспроможними і такими, що ґрунтуються на хибному розумінні змісту конституційного принципу non bis in idem.

56. Принцип non bis in idem, закріплений у статті 61 Конституції України та відтворений у статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, спрямований проти повторного застосування заходів юридичної відповідальності до особи, яка вже понесла відповідальність за конкретне правопорушення. Цей принцип захищає від ситуації, коли особу спочатку притягають до відповідальності за певне діяння, а потім - знову, накладаючи додаткові санкції за те саме. Принцип передбачає завершеність провадження щодо притягнення до відповідальності: лише після того, як особу засуджено або виправдано остаточним рішенням, вона набуває захист від нового переслідування за те саме.

57. У даній справі ситуація є принципово іншою і не підпадає під дію цього принципу. Первісне рішення від 13.01.2025 про застосування штрафних санкцій у загальній сумі 128637,81 грн. ніколи не набуло статусу такого, що повністю виконане або остаточно скасоване. У справі № 240/4307/25 суди лише зменшили загальну суму цього рішення на 13421,00 грн, визнавши решту - 115216,81 грн. - правомірною. Рішення від 23.02.2026 на суму 115216,81 грн не накладає на позивача жодних нових, додаткових санкцій понад ті, що були визначені первісним рішенням від 13.01.2025. Це рішення лише відображає ту частину первісного рішення, яка не була скасована судом і залишилась обов`язковою для виконання. Відповідно, жодного "повторного" притягнення до відповідальності не відбувається: позивача притягнуто до відповідальності одного разу рішенням від 13.01.2025, і нині уточнюється розмір цієї відповідальності відповідно до рішення суду.

58. Якщо визнати позицію позивача правильною, це призведе до абсурдного результату: будь-яке рішення суду про часткове задоволення позову платника у справах щодо оскарження нарахувань ЄСВ автоматично звільнятиме його від обов`язку сплатити правомірно нараховану частину боргу, адже відповідач, приймаючи нове рішення із зменшеною сумою, щоразу порушував би принцип non bis in idem. Такий результат суперечить і духу, і букві законодавства, позбавляє принцип non bis in idem його справжнього змісту і перетворює його на інструмент ухилення від виконання законних зобов`язань.

59. Щодо доводу апелянта про автоматичне відкликання вимоги від 13.01.2025 у повному обсязі.

60. Апелянт стверджує, що вимога від 13.01.2025 є відкликаною у повному обсязі з дня набрання рішенням суду законної сили відповідно до пункту 6 розділу VI Інструкції, а отже, відповідач не мав правових підстав для прийняття будь-яких нових документів.

61. Апеляційний Суд відхиляє ці доводи апелянта як такі, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні чинного законодавства та ігнорують системну єдність норм ПК України.

62. Апеляційний Суд вказує на принципову відмінність між повним і частковим скасуванням вимоги судом. Норми пункту 6 розділу VI Інструкції та відповідних положень Закону № 2464-VI, на які посилається позивач, встановлюють правило для ситуації, коли вимогу скасовано судом у повному обсязі. У справі № 240/4307/25 вимога від 13.01.2025 скасована лише в частині боргу в розмірі 108575,05 грн. , тоді як в іншій частині судом відмовлено у задоволенні позову. Отже, вимога скасована лише частково, а не повністю, і норма про "відкликання" у зв`язку зі скасуванням судом не може застосовуватися в повному обсязі до тієї частини вимоги, яку суд визнав правомірною.

63. Навіть якщо допустити, що норми Закону № 2464-VI та Інструкції передбачають відкликання вимоги також при її частковому скасуванні - з чим суд не погоджується - застосування підзаконних актів у відриві від норм ПК України є неприпустимим. Стаття 60 ПК України як закон вищої юридичної сили та спеціальна норма прямо передбачає, що у разі зменшення судом суми зобов`язання відкликання первісного акта відбувається саме з дня надходження до платника нового акта із зменшеною сумою, тобто є наслідком, а не передумовою прийняття нового акта.

64. Доводи апелянта про те, що частковим скасуванням вимоги від 13.01.2025 відповідач втратив правові підстави для стягнення залишку боргу, суперечить також змісту рішення суду у справі № 240/4307/25: суди у тій справі прямо відмовили позивачу у задоволенні позову в іншій частині, підтвердивши правомірність донарахувань. Прийняти протилежну позицію означало б позбавити частину рішення у справі № 240/4307/25 про відмову у позові будь-якого практичного сенсу.

65. Щодо доводу апелянта про порушення процедурних строків.

66. Апелянт вказує, що вимога від 23.02.2026 прийнята з порушенням 15-денного строку, встановленого абзацом другим пункту 3 розділу VI Інструкції, оскільки Акт перевірки складено ще 09.12.2024, а вимога прийнята значно пізніше.

67. Апеляційний Суд відхиляє цей довід як такий, що ґрунтується на ототожненні двох різних за природою і правовою підставою видів рішень. Норма абзацу другого пункту 3 розділу VI Інструкції про 15-денний строк визначає строк для прийняття первісної вимоги безпосередньо за результатами завершеної документальної перевірки - тобто пов`язує момент прийняття вимоги з моментом вручення акта перевірки. Оскаржувана вимога від 23.02.2026 не є первісною вимогою, прийнятою за результатами перевірки, - вона є похідним документом, прийнятим на підставі та на виконання судового рішення у справі № 240/4307/25, відповідно до вимог пункту 60.4 статті 60 ПК України та пункту 7 Порядку № 1204. Для цього виду документів законодавством не встановлено спеціального строку після набрання судовим рішенням законної сили, пов`язаного з датою акта перевірки. Постанова апеляційного суду набрала законної сили 17.02.2026, а нові документи прийнято 23.02.2026 - тобто через шість календарних днів, що свідчить про оперативність відповідача і не суперечить жодній нормативній вимозі.

68. Апеляційний Суд вважає за необхідне окремо зупинитися на питанні меж допустимого судового перегляду у цій справі, оскільки воно є принципово важливим для правильного розуміння природи спору.

69. Принцип res judicata, що є складовою принципу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проголошує обов`язковість та остаточність судових рішень. Жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного та обов`язкового рішення виключно з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Цей принцип захищає не лише інтереси іншої сторони спору, але й авторитет судової влади загалом, не допускаючи ситуації, коли питання, вирішене судом остаточно, може бути поставлене під сумнів знову і знову у нескінченних нових провадженнях.

70. У справі № 240/4307/25 питання правомірності нарахувань ЄСВ за 2019-2021 роки, а також у відповідній частині за 2023 рік, вирішено остаточно: суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про законність донарахувань, і це рішення набрало законної сили. Будь-яка спроба у цьому провадженні поставити під сумнів правомірність тих самих нарахувань - нехай навіть через оскарження похідного рішення, яке лише відтворює залишок зобов`язання - є обхідним шляхом до перегляду рішення у справі № 240/4307/25, що прямо суперечить принципу res judicata.

71. Апеляційний Суд також звертає увагу на те, що позивач у цій справі не наводить жодних нових обставин або доказів, які б свідчили про неправомірність тих складових єдиного внеску і штрафних санкцій, що залишилися після судового перегляду. Позиція позивача зводиться виключно до процедурних заперечень проти самого факту прийняття нових документів без будь-якого обґрунтування неправильності відображених у них сум. Таким чином, навіть якби суд і встановив певні процедурні порушення при прийнятті оскаржуваних документів, скасування цих документів не знищило б самого обов`язку сплати правомірно нарахованих сум, підтверджених судовим рішенням. Платник податків не може отримати вигоду від суто процедурного скасування похідного документа, якщо матеріально-правові підстави зобов`язання встановлені набраним законної сили судовим рішенням. Протилежний підхід означав би, що форма переважає над змістом, що є неприйнятним у сфері публічних фінансових відносин. 

ІV. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

72 . Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

73 . Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

74 . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

75. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

76 . Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

77 . Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Залімський І. Г.