ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 м. Дніпро Справа № 904/4867/22 (904/5941/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Фещенко Ю.В. (доповідач),
суддів: Золотарьової Я.С., Мартинюка С.В., 

за участю секретаря судового засідання Рибалки Г.Д.,

та представників:

від скаржника (відповідача): не з`явився;
від позивача: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 (ухваленого суддею Камшею Н.М. у м. Дніпрі, повне рішення складене 09.03.2026) у справі № 904/4867/22 (904/5941/25)

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (с. Маломихайлівка, Криничанський район, Дніпропетровська область) 
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" (с. Маломихайлівка, Криничанський район, Дніпропетровська область);
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (с. Крупець, Славутський район, Хмельницька область) 
про стягнення заборгованості у загальному розмірі 389 955 грн 94 коп.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (далі по тексту - позивач) через систему "Електронний суд" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" (далі по тексту - відповідач) заборгованість у загальному розмірі 389 955 грн 94 коп.
Ціна позову складається з наступних сум:
- 246 872 грн 00 коп. - основний борг; 
- 116 827 грн 59 коп. - інфляційні втрати; 
- 26 256 грн 35 коп. - 3% річних. 
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач не повернув грошові кошти, отримані ним за недійсним правочином. 

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі №904/4867/22 (904/5941/25):
- позов задоволено частково;
- стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" 246 872 грн 00 коп. - безпідставно набутих коштів, 49 201 грн 58 коп. - інфляційних втрат, 14 306 грн 43 коп. - 3% річних та 3 724 грн 56 коп. - судових витрат по сплаті судового збору;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення обґрунтовано наступним:
- рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 у справі №904/4867/22 (904/3533/23) позовні вимоги ТОВ "Суффле Агро Україна" про визнання недійсними договорів були задоволені повністю, зокрема, Договір поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021 було визнано недійсним як такий, що є фраудаторним, оскільки укладений із заінтересованою особою відносно боржника у справі про банкрутство із наміром не його реального виконання, а виведення грошових коштів банкрута та створення фіктивної кредиторської заборгованості у справі про банкрутство;
- із матеріалів справи вбачається, що на виконання Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021 позивач здійснив перерахування коштів відповідачу на загальну суму 246 872 грн 00 коп. з однаковим призначенням платежів: "за соняшник згідно договору 01/12-2021 від 01.12.2021 у т.ч. ПДВ", що підтверджується платіжними інструкціями: № 778 від 30.03.2022 на суму 3 350 грн 00 коп., № 761 від 22.03.2022 на суму 3 100 грн 00 коп. та № 759 від 18.03.2022 на суму 240 422 грн 00 коп. (арк.с. 17-18), а також банківськими виписками (арк.с. 32-33);
- суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність належними доказами факту сплати на рахунок Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" грошових коштів у розмірі 246 872 грн 00 коп.; 
- оскільки правові підстави для утримання Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" суми грошових коштів у розмірі 246 872 грн 00 коп. відпали внаслідок визнання в судовому порядку Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021 недійсним, вказана сума підлягає стягненню на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро";
- з огляду на те, що відповідач не повернув кошти, отримані ним за недійсним правочином, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 116 827 грн 59 коп. та 3% річних у розмірі 26 256 грн 35 коп. Дослідивши додані позивачем до позовної заяви розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, судом були виявлені помилки у періоді їх нарахування, у зв`язку з чим вказані вимоги визнані такими, що підлягають задоволенню частково, а саме: інфляційні втрати в сумі 49 201,58 грн. за період з грудня 2023 року по вересень 2025 року та 3% річних в сумі 14 306 грн 43 коп. за період з 22.11.2023 по 15.10.2025.

Не погодившись з вказаним рішенням, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду за допомогою системи "Електронний суд" з апеляційною скаргою (вх. № суду 49401 від 26.03.2026), в якій просить:
- рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 по справі №904/4867/22 (904/5941/25) скасувати;
- ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована наступними обставинами:
- питання порядку застосування наслідків фраудаторних правочинів отримало розвиток у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у cправі № 924/408/21 (924/287/23) щодо застосування пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного Кодексу України при витребуванні майна у добросовісного набувача. У постанові зазначається, що визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача. Водночас недобросовісність наміру (мотиву) дій власника - боржника при укладенні визнаного судом недійсним правочину щодо відчуження майна (якщо воно відбулось за його бажанням) не може бути достатньою підставою для витребування майна у добросовісного набувача за останнім правочином в порядку статті 388 Цивільного кодексу України. Без встановлення наведених конкретних обставин щодо вчинення правочину з відповідними вадами волі самий лише факт визнання недійсним такого фраудаторного правочину не є достатньою підставою для висновку про вибуття відчуженого за ним майна не з волі власника або особи, якій він передав майно у володіння, в розумінні зазначеної норми цивільного законодавства; 
- таким чином, скаржник вважає, що визнання недійсним Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, укладеного між СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро" та СТОВ "Акцент-Агро" не може бути достатньою підставою для повернення перерахованих грошових коштів позивачем на рахунки відповідача в загальній сумі 246 872 грн 00 коп.; 
- окрім цього відповідач, на виконання своїх зобов`язань за Договором поставки №01/12-2021 від 01.12.2021, здійснив поставку соняшнику у кількості 28,25 тон вартістю 464 678 грн 22 коп., що підтверджується видатковою накладною № ВН-01/12 від 01.12.2021. Отже, відповідач, як продавець за вищезгаданим договором поставки, виконав свої зобов`язання у повному обсязі, передав позивачу товар (соняшник в кількості 28,25 тон) на загальну суму 464 678 грн 22 коп., у той час як позивач перерахував на користь позивача у рамках цих правовідносин, лише 246 872 грн 00 коп. Отже, на даний час саме позивач має заборгованість перед відповідачем, оскільки останній отримав від сільськогосподарського товариства на 217 806 грн 22 коп. менше, ніж фактична вартість поставленого товару;
- між тим, судом першої інстанції було застосовано односторонню реституцію (повернути гроші) без аналізу зустрічного виконання. При цьому двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Золотарьової Я.С., Мартинюка С.В.
Апеляційну скаргу було подано без додержання вимог, встановлених статтею 258 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.03.2026 апеляційну скаргу було залишено без руху та скаржнику надано строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Від скаржника за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява (вх. № суду 4650/26 від 13.04.2026) щодо усунення недоліків апеляційної скарги.
Враховуючи вказане, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026, зокрема, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 13.05.2026.

Від Плесюка Олексія Степановича - ліквідатора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № суду 5512/26 від 28.04.2026), в якому він просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у даній справі - залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований наступними обставинами: 
- суд першої інстанції не був зобов`язаний досліджувати і встановлювати повторно певні факти в рамках даного процесу, оскільки вони вже були встановленні у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 у справі № 904/4867/22 (904/3533/23) та були для суду преюдиційними;
- скаржник заявляє, що суд першої інстанції нібито не провів аналіз зустрічного виконання за Договором поставки, однак, обставину непоставки товару, провівши аналіз наявних у справі доказів, суд першої інстанції встановив ще при розгляді справи про фраудаторність даного правочину. При цьому, скаржником не було подано жодних нових доказів, які б могли підтвердити поставку товару ні до суду першої інстанції, ні разом з апеляційною скаргою в рамках цієї справи;
- щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21 (924/287/23), то позивач зауважив, що висновки, на які посилається скаржник, стосуються саме віндикації та добросовісних набувачів майна, натомість скаржник не згадує наступні висновки, викладені у цій же постанові Верховного Суду, а саме, що укладаючи фраудаторний правочин, боржник свідомо бажає настання правових наслідків у вигляді вибуття відповідного майна з його володіння. Набувач такого майна, який безпосередньо пов`язаний з боржником або з інших обставин не міг не знати про фраудаторний характер правочину, є недобросовісним набувачем;
- у матеріалах справи про банкрутство містяться заперечення третьої особи проти визнання кредитором скаржника, де детально доводиться пов`язаність останнього з позивачем. Так, бенефіціарний власник обох підприємств - ОСОБА_1 , мав низку неплатоспроможних підприємств, зокрема і позивача, та створив так звані "юридичні клони" збанкрутілих боржників (компанії, що мають співзвучні назви, однакові види діяльності, місцезнаходження, менеджмент та бенефіціарів), на які очевидно намагався здійснити переоформлення активів та переведення господарської діяльності. Згідно з описом саме сторін даного провадження:
1) СТОВ "Акцент-Агро" - дата реєстрації 10.08.2004; адреса: 52342, Дніпропетровська обл., Криничанський р-н, с. Маломихайлівка(з), вул. Незалежності, будинок 1-А; справа про банкрутство № 904/4867/22;
2) СТОВ "АФ "Акцент - Агро" - дата реєстрації 12.02.2021; адреса: АДРЕСА_1 - клон;
- на момент укладення фраудаторного договору скаржник мав із позивачем одного кінцевого бенефіціарного власника – ОСОБА_1 (частка понад 44%), одного директора ( ОСОБА_2 ), співзвучні назви, одну і ту ж адреси та електронну пошту, однаковий вид діяльності. Крім того, на скаржника здійснювалося переоформлення земельних ділянок, що були в користуванні позивача. Докази вказаного містяться в матеріалах основної справи про банкрутство;
- отже, судом першої інстанції вже досліджувалось питання пов`язаності сторін провадження, зокрема в рамках основної справи про банкрутство позивача, що безпосередньо вказує на недобросовісність скаржника, як набувача коштів позивача за Договором поставки.
- щодо посилань скаржника на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, провадження № 12-35 гс 23 та висновки постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, то вони здійснені саме щодо правочинів, в яких дії на виконання правочину вчинялись обома сторонами, тоді як для ситуації в даній справі релевантними є інші висновки, наведені судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в пунктах 90 - 91 постанови від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, а саме: 
"90. Системне тлумачення абзацу першого частини першої статті 216 Цивільного кодексу України та пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що: а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; б) правила абзацу першого частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 у справі №910/6360/20). 
91. Ураховуючи наведене, для повернення виконаного за недійсним правочином у разі, коли тільки одна із сторін здійснила його виконання, правила статті 216 Цивільного кодексу України не застосовуються, а повернення виконаного здійснюється на підставі положень глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" Цивільного кодексу України".
- таким чином, матеріалами даної справи, справи про банкрутство № 904/4867/22 та справи № 904/4867/22 (904/3533/23) доводиться, що Договір поставки було укладено між пов`язаними особами, за ним було вчинено лише оплати позивачем, тоді як доказів поставки товару не було надано. В подальшому такий Договір поставки було визнано недійсним, отже сплачені позивачем кошти підлягали поверненню скаржником, що й було визначено в оспорюваному рішенні.
Від скаржника (відповідача) за допомогою системи "Електронний суд" до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № суду 6213/26 від 13.05.2026), в якому він посилається на те, що його представника 13.05.2026 в терміновому порядку було викликано до м. Києва для надання правничої допомоги клієнту, через що представник скаржника (відповідача) не має можливості з`явитися у судове засідання 13.05.2026. 

У судове засідання 13.05.2026 представники скаржника (відповідача), позивача та третьої особи не з`явилися; причин нез`явлення суду позивач та третя особа не повідомили, жодних клопотань від зазначених учасників судового процесу до апеляційного господарського суду не надходило.
При цьому апеляційним господарським судом встановлено, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а саме: шляхом направлення ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 20.04.2026 до Електронних кабінетів в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені Довідки про доставку електронного листа, згідно з якими ухвала суду від 20.04.2026 доставлена до Електронних кабінетів всіх учасників справи (позивача, відповідача та третьої особи) - 20.04.2026 до 17:00 годин (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою 20.04.2026). 
Апеляційним господарським судом враховано, що відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
З приводу поданого скаржником (відповідачем) клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
У поданому до суду клопотанні скаржник (відповідач) послався на неможливість явки у судове засідання представника відповідача через його відрядження до м. Києва для надання правничої допомоги клієнту.
Колегія суддів прийшла до висновку про неповажність зазначеної причини неявки у судове засідання, та, як наслідок, про відсутність підстав для відкладення судового засідання, оскільки:
- відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
- скаржник (відповідач) був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що було встановлено судом вище; у даному випадку скаржник (відповідач) 20.04.2026 отримав ухвалу суду від 20.04.2026, отже, за три тижні до судового засідання знав про призначене на 13.05.2026 судове засідання;
- скаржником (відповідачем) не доведена неможливість заміни представника на іншого, враховуючи завчасну обізнаність скаржника (відповідача) про призначене на 13.05.2026 судове засідання; на пошук представника у скаржника (відповідача) у нього було близько одного місяця;
- ухвалою суду від 20.04.2026 явка у судове засідання 13.05.2026 була визнана необов`язковою (пункт 3 ухвали);
- правова позиція скаржника (відповідача) щодо обставин справи детально викладена ним в апеляційній скарзі. Таким чином, апеляційним господарським судом забезпечено принцип змагальності сторін та створено всі необхідні умови для реалізації учасниками справи їхніх процесуальних прав. Враховуючи вказане, у клопотанні не наведено причин неможливості проведення судового засідання 13.05.2026 за відсутності представника скаржника (відповідача);
- також скаржник (відповідач) не був позбавлений права на участь у судовому засіданні особисто або його представника в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у відповідності до статті 197 Господарського процесуального кодексу України, між тим з таким клопотанням до суду не звертався;
- відповідно до положень частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, судом зауважено, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України). Аналогічну правову позицію викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, в постановах Верховного Суду від 19.03.2026 по справі № 908/1324/21, від 16.03.2026 по справі № 916/1838/25, від 13.03.2026 по справі № 904/2851/20, від 10.03.2026 по справі № 917/1735/21(917/1992/24), від 24.02.2026 по справі № 917/1899/23, від 10.02.2026 по справі № 50/790-43/173, від 27.01.2026 по справі №922/639/23, від 20.01.2026 по справі № 910/16249/21, від 13.01.2026 по справі № Б15/101-08.
Також колегія суддів наголошує, що розумність строків розгляду справи судом є однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.
Враховуючи вказані вище обставини в їх сукупності, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що наведені у клопотанні скаржника (відповідача) про відкладення розгляду справи причини неявки його представника не є поважними, що у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника справи.
Враховуючи викладене, у судовому засіданні 13.05.2026 протокольною ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання скаржника (відповідача) про відкладення розгляду справи.
Судом відзначено, що у даному випадку всі учасники справи отримали ухвалу суду від 20.04.2026 завчасно; підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні 13.05.2026, визначені Господарським процесуальним кодексом України, відсутні.
Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, всі учасники справи були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у призначеному судовому засіданні. 
Суддею-доповідачем у судовому засіданні 13.05.2026 було оголошено зміст апеляційної скарги відповідача та зміст відзиву на апеляційну скаргу позивача.
Під час розгляду апеляційної скарги судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції під час апеляційного провадження.
Згідно з положеннями частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У судовому засіданні 13.05.2026, відповідно до статей 240, 283 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів підписано вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а також правильність застосування норм матеріального права, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" (далі по тексту - СТОВ "Акцент-Агро").
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2024 СТОВ "Акцент-Агро" визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру у справі; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плесюка Олексія Степановича.
Ініціюючим кредитором банкрута є Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейн Опт". Також, кредитором банкрута є Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна". 
Крім того, в якості конкурсного кредитора позивача (боржника у справі про банкрутство) заявилося СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро" із заявою від 16.02.2023, в якій свої кредиторські вимоги СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро" мотивувало, крім іншого, тим, що частина вимог до позивача виникла на підставі Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, який був укладений між позивачем та відповідачем. 
У той же час, судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 у справі № 904/4867/22 (904/3533/23) позовні вимоги ТОВ "Суффле Агро Україна" про визнання недійсними договорів були задоволені повністю, зокрема, Договір поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021 було визнано недійсним як такий, що є фраудаторним, оскільки укладений із заінтересованою особою відносно боржника у справі про банкрутство із наміром не його реального виконання, а виведення грошових коштів банкрута та створення фіктивної кредиторської заборгованості у справі про банкрутство.
З цього приводу апеляційний господарський суд зазначає таке.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанови Верховного Суду від 03.08.2021 у справі №904/2425/20, від 27.07.2021 по справі № 910/6161/20, від 27.07.2021 по справі № 910/4436/19, від 29.06.2021 по справі № 910/11287/16, від 18.06.2021 по справі № 910/16898/19 та ін.).
Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".
Враховуючи викладене, обставини, встановлені Господарським судом Дніпропетровської області в рішенні від 30.10.2023 у справі № 904/4867/22 (904/3533/23) не підлягають доказуванню під час розгляду справи, що розглядається.
Так, в рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 у справі № 904/4867/22 (904/3533/23) встановлені, зокрема, такі обставини:
- між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" було укладено Договір поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, відповідно до умов якого та Специфікації № 1 до Договору, СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро" зобов`язалося поставити СТОВ "Акцент-Агро" 28,25 тонн соняшнику власного виробництва врожаю 2021 року;
- пунктом 3.1. договору передбачені вимоги до якості соняшнику: вологість - 8%, сміття - 2 %;
- відповідно до пункту 4 Специфікації № 1 до договору розрахунок за поставлений товар за Специфікацією здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця у наступному порядку: оплата 100% від вартості вивантаженого товару, на підставі реєстру товарно-транспортних накладних на прийняте зерно і насіння з визначенням якості кожної окремої партії;
- відповідно до пункту 5 Специфікації № 1 до Договору, товар поставляється на умовах: зі складу продавця, за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, с.Маломихайлівка, у відповідності до Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс", виданих Міжнародною торговою палатою, в редакції 2010 року, автотранспортом покупця;
- між сторонами складено видаткову накладну № ВН-01/12 від 01.12.2021 про поставку соняшнику в кількості 28,25 тонн вартістю 464 678 грн 22 коп.;
- господарський суд погоджується з твердженнями позивача про те, що з великою вірогідністю оформлення поставок товару здійснювалося про людське око без фактичного руху товарів та грошових коштів, що відповідає результату цих безтоварних операцій - відсутності оплати заборгованості з боку боржника. Господарський суд приймає до уваги, що на підтвердження дійсності господарської операції в матеріалах справи наявні лише видаткові накладні, при цьому, ані в матеріалах даної справи, ані в матеріалах справи про банкрутство відсутні докази, які б підтверджували реальність господарської операції та її податковий облік, реальне переміщення товару, тощо. Сторонами таких доказів до суду не подано;
- суд погоджується з висновком позивача, що спірні договори вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, без наміру їх реального виконання, виключно із метою формування штучної дружньої кредиторської заборгованості з метою здійснення в майбутньому контролю над комітетом кредиторів боржника у випадку відкриття провадження у справі про банкрутство щодо нього;
- враховуючи наявність заінтересованості у вказаних правочинах та пов`язаність осіб, можна зробити висновок що сторони оспорюваних договорів були обізнані про фінансовий стан та наміри контрагентів, рішення про укладення договорів приймалось за обізнаності та на підставі волевиявлення спільних контролерів юридичних осіб;
- враховуючи невиконання боржником спірних договорів у повному обсязі, при його укладенні сторони заздалегідь усвідомлювали, що вказаний договір в частині оплати СТОВ "Акцент-Агро" виконаний не буде, укладали його за відсутності у СТОВ "Акцент-Агро" наміру його виконувати;
- господарський суд виснував, що відповідачі діяли спільно, очевидно недобросовісно, умисно укладали спірні договори без мети їх реального виконання. Вказані дії хоча формально не порушували існуючих норм права, проте були спрямовані на завдання шкоди третім особам - реальним кредиторам Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро", що у розумінні норм Цивільного кодексу України є зловживанням правом;
- вказані обставини доводить, що з моменту укладення спірних договорів останні не були спрямовані на настання реальних наслідків - господарської операції, за якої покупець отримує у власність товар, а продавець - грошові кошти за такий товар. Невчинення кредитором будь-яких дій по стягненню заборгованості свідчить про цілеспрямоване використання сторонами укладеного раніше договору купівлі-продажу для протиправної мети та спрямованість зазначеного договору на формування штучної кредиторської заборгованості виключно для заявлення грошових в межах справи про банкрутство з метою подальшого здійснення впливу на комітет кредиторів та задоволення вимог кредиторів, які є очевидно пов`язаними із боржником, наслідком чого стане зменшення суми погашення кредиторської заборгованості реальних кредиторів;
- вказані обставини суперечать принципам цивільного обороту, свідчать про спрямованість та використання спірних договорів на цілі, відмінні від отримання прибутку, доводять фраудаторність оспорюваного договору та наявність у діях відповідачів спільного умислу на створення штучної кредиторської заборгованості для подaльшого здійснення контролю над комітетом кредиторів боржника у разі відкриття провадження у справі про його банкрутство;
- таким чином, господарський суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними: Договору суборенди нежитлового приміщення (земельної ділянки) №0108/2021 від 01.08.2021, укладеного між СТОВ "Акцент-Агро" та СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро"; Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, укладеного між СТОВ "Акцент-Агро" та СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро"; Договору купівлі-продажу № 01/06-2022 від 01.06.2022, укладеного між СТОВ "Акцент-Агро" та СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро"; Договору купівлі-продажу № 01/06-2022-1 від 01.06.2022, укладеного між СТОВ "Акцент-Агро" та СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро" та Договору купівлі-продажу № 01/06-2022-2 від 01.06.2022, укладеного між СТОВ "Акцент-Агро" та СТОВ "Агрофірма "Акцент-Агро";
Отже, суд першої інстанції визнав недійсним Договір поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Акцент-Агро", як фраудаторний, встановив його укладення із заінтересованою особою, без наміру його реального виконання, з метою виведення грошових коштів банкрута та створення фіктивної кредиторської заборгованості у справі про банкрутство.
У той же час позивач зазначає, що на виконання умов Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, позивач здійснив перерахування коштів відповідачу на загальну суму 246 872 грн 00 коп. з однаковим призначенням платежів: "за соняшник згідно договору 01/12-2021 від 01.12.2021 у т.ч. ПДВ", що підтверджується платіжними інструкціями: 
- № 759 від 18.03.2022 на суму 240 422 грн 00 коп.;
- № 761 від 22.03.2022 на суму 3 100 грн 00 коп.;
- № 778 від 30.03.2022 на суму 3 350 грн 00 коп. (арк.с. 17-18), а також банківськими виписками (арк.с. 32-33). 
У подальшому позивач направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості від 21.05.2025, в якій вимагав погасити, крім іншого, заборгованість, що виникла на підставі недійсного Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, однак вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення. 
Таким чином, відповідач відмовився повертати кошти, отримані на підставі недійсного договору, що і є причиною звернення позивача з позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як було зазначено вище, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 у справі № 904/4867/22 (904/3533/23) Договір поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Акцент-Агро", був визнаний недійсним.
Згідно з частинами 1, 2 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Як було встановлено вище, на виконання умов Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021, позивач здійснив перерахування коштів відповідачу на загальну суму 246 872 грн 00 коп. з однаковим призначенням платежів: "за соняшник згідно договору 01/12-2021 від 01.12.2021 у т.ч. ПДВ", що підтверджується платіжними інструкціями: 
- № 759 від 18.03.2022 на суму 240 422 грн 00 коп.;
- № 761 від 22.03.2022 на суму 3 100 грн 00 коп.;
- № 778 від 30.03.2022 на суму 3 350 грн 00 коп. (арк.с. 17-18), а також банківськими виписками (арк.с. 32-33). 
Отже, до матеріалів даної справи долучені копії відповідних платіжних доручень, що підтверджують факт перерахування Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Акцент-Агро" за Договором поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021 грошових коштів в загальній сумі 246 872 грн 00 коп. 
У пункті 1.30 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004, передбачено, що безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів.
Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність належними доказами факту сплати на рахунок Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Акцент-Агро" грошових коштів у розмірі 246 872 грн 00 коп.
Враховуючи викладене, оскільки правові підстави для утримання Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Акцент-Агро" суми грошових коштів у розмірі 246 872 грн 00 коп. відпали внаслідок визнання в судовому порядку Договору поставки № 01/12-2021 від 01.12.2021 недійсним, вказана сума підлягає стягненню на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Акцент-Агро".
Крім того, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Як слідує з висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.08.2021 у справі № 344/2483/18 та від 12.04.2023 у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним.
Дослідивши додані позивачем до позовної заяви розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, судом першої інстанції були виявлені помилки у періоді їх нарахування, у зв`язку з чим вказані вимоги правомірно були визнані судом першої інстанції такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме: інфляційні втрати в сумі 49 201,58 грн. за період з грудня 2023 року по вересень 2025 року та 3% річних в сумі 14 306,43 грн. за період з 22.11.2023 по 15.10.2025.
З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню двостороння реституція апеляційним господарським судом відхиляються, з огляду на таке.
Системне тлумачення абзацу першого частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України та пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що: 
а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; 
б) правила абзацу першого частини першої статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; 
в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №396/29/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 у справі № 910/6360/20).
Ураховуючи наведене, для повернення виконаного за недійсним правочином у разі, коли тільки одна із сторін здійснила його виконання, правила статті 216 Цивільного кодексу України не застосовуються, а повернення виконаного здійснюється на підставі положень глави 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суд від 11.12.2025 у cправі № 903/534/23 (903/89/25).
У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції. 
З огляду на викладене, доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.
За результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/4867/22 (904/5941/25) таким, що підлягає залишенню без змін. 
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
З підстав наведеного та керуючись статтями 3, 13, 74 - 80, 129, 269, 270, 275 - 284, 287 - 289, 331 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/4867/22 (904/5941/25) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі №904/4867/22 (904/5941/25) - залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Акцент-Агро". 

4. Матеріали справи № 904/4867/22 (904/5941/25) повернути до Господарського суду Дніпропетровської області. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 13.05.2026.

Головуючий суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Я.С. Золотарьова 

Суддя С.В. Мартинюк