Справа № 182/2302/24
Провадження № 2/0182/5504/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

12.06.2026 року        м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Покровське виробниче управління водопровідного-каналізаційного господарства», від імені та в інтересах якого діє представник Глущенко Віталій Леонідович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Міське комунальне підприємство «Покровське виробниче управління водопровідного-каналізаційного господарства» звернулось до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 1 957,76 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 придбав 30.03.2015 року квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією акту про проведення електронних торгів №67297 від 30.03.2015 з реалізації арештованого нерухомого майна лот №51803. 27.12.2016 року Борохта отримав свідоцтво №2710 (серії НОМЕР_1 ) про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке було видане приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Л.П. Також 27.12.2016 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на вказану квартиру у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, починаючи з 27.12.2016 року відповідач є власником нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 . Згідно паспорта відповідача місцем його реєстрації є АДРЕСА_2 . 
Відповідно до ст.319 ЦК України, ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.1 та 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» незалежно від того чи зареєстрований власник квартири (відповідач) за адресою місця знаходження свого майна чи ні, він зобов`язаний оплачувати комунальні послуги, які були фактично надані позивачем за місцем знаходження належного цій особі нерухомого майна.
Виходячи з наведеного відповідач несе відповідальність за сплату комунальних платежів, яка надавалась в належній йому квартирі, з моменту реєстрації права власності на таку квартиру, тобто починаючи з 27.12.2016 року. Враховуючи дату набуття відповідачем права власності на квартиру, у березні 2024 року позивач здійснив перерахунок плати за послуги і звільнив відповідача від сплати заборгованості у сумі 1813,53 грн., яка виникла до 27.12.2016 року. Відповідно, після проведення перерахунку заборгованість за адресою майна відповідача за період з 27.12.2016 року до березня 2024 року була зменшена і складала 9442,66 грн. 
27.03.2024 року позивач надав відповідачу рахунок про сплату за послуги №544110 від 26.03.2024, але відповідач категорично не погодився із вказаною в рахунку заборгованістю. На рахунку відповідач залишив свою заяву, в якій він вказує, що вважає цей борг нарахованим незаконно, оскільки між ним та позивачем до 21.03.2024 не існувало договору. Так, дійсно, письмовий договір про надання послуг із позивачем відповідач підписав 21.03.2024, але і до моменту підписання договору в паперовій формі він був зобов`язаний дотримуватись вимог типового публічного договору про надання комунальних послуг, який відповідає вимогам Правил №690. Згідно статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такий типовий публічний договір 13 і 14 вересня 2021 року було опубліковано на офіційних інтернет-сайтах МКП «Покровводоканал» та Покровської міської ради Дніпропетровської області і починаючи з 14.10.2021 року цей договір набув чинності.
Крім цього, згідно пункту 24 Правил №690 споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення договору, а відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові №6-59цс13 від 30.10.2013 року, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така позиція Верховного Суду України ґрунтується на нормах статті 526 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Таким чином, норми законодавства України та типового договору, які зобов`язують споживачів (власників нерухомого майна) оплачувати комунальні послуги, є обов`язковими для відповідача незалежно від дати підписання ним письмового договору із позивачем.
Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно пункту 25 Правил №690 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором.
Враховуючи наведене, позивач має право вимагати стягнення з відповідача в примусовому порядку (шляхом подання позову до суду) лише того боргу, який виник починаючи з 01.03.2021 року (термін сплати до 30.04.2021).
Згідно доданих до позову документів у вказаному періоді за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_3 було нараховано до сплати суму 1957,76 грн., яку позивач має право стягнути з відповідача.
Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Міського комунального підприємства «Покровське виробниче управління водопровідного-каналізаційного господарства» заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 1957,76 грн. та судові витрати в розмірі 2422,40 грн. 
Ухвалою про відкриття провадження від 26.07.2024 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 
08.08.2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов документ під назвою «зустрічна заява», але в ньому відповідачем висловлені заперечення, в яких останній просить суд відмовити в позові, отже суд розцінює його як відзив на позовну заяву. 
21.08.2024 року від представника позивача Мотрончук А.П. надійшла відповідь на відзив.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до акту про проведення електронних торгів №67297 від 30.03.2015 року з реалізації арештованого нерухомого майна лот №51803 та свідоцтва №2710 (серія НОМЕР_1 ) від 27.12.2016 року виданого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Л.П., ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 .
А отже, з 27.12.2016 року ОСОБА_1 є споживачем послуг з питного водопостачання та водовідведення, які надає комунальне підприємство «Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» відповідно до законодавства України, що регулює відносини, які виникають між виконавцями житлово-комунальних послуг та їх споживачами.
Послуги з надання водопостачання та водовідведення за змістом ч.2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є одним з видів комунальних послуг.
Відповідно до ч. 4 ст. 23, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з централізованого водопостачання та водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності , а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до підпункту 7 пункту 45 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 № 690 (надалі - Правила) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право на не оплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору.
В обґрунтування вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з березня 2021 по вересень 2021 року позивачем надано розрахунок заборгованості за особовим рахунком №  НОМЕР_2 , у якому зазначено прилад обліку (лічильник) № 230131878.
Водночас, згідно із заяви-приєднанням від 26.03.2024 року, підтверджується, що вказаний засіб вимірювальної техніки було прийнято на облік лише 26.03.2024 року із початковими показаннями "0" (нуль) куб.м.
Враховуючи, що станом на 26.03.2024 року обсяг споживання за даним лічильником становив 0 куб.м., цей прилад обліку технічно та юридично не міг фіксувати будь-які об`єми споживання послуг у 2021 році. Нарахування заборгованості за період, що передує введенню лічильника в експлуатацію з нульовими показниками, суперечить принципу правомірності нарахувань та вимогам чинного законодавства щодо комерційного обліку.
Крім того, як вбачається із наданого Позивачем розрахунку заборгованості за спірний 2021 рік, у графі "кількість зареєстрованих осіб" за адресою Відповідача зазначено "0" (нуль) осіб.
Відповідно до пунктів 21, 22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (що діяли у спірний період), у разі відсутності у квартирі засобів обліку води плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами споживання з розрахунку на одну особу (зареєстровану у житловому приміщенні).
Оскільки сам Позивач у власному розрахунку офіційно підтверджує відсутність (нульову кількість) зареєстрованих осіб у квартирі Відповідача у 2021 році, а індивідуальний прилад обліку на той час не здійснював фіксацію споживання (через його відсутність або невведення в експлуатацію до 2024 року), у Позивача були відсутні будь-які правові, розрахункові та математичні підстави для визначення об`єму споживання послуг.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи. Позивач, зазначивши в розрахунку нульову кількість споживачів та нульові початкові показання лічильника на момент початку обліку, спростував власний довід про наявність факту споживання послуг Відповідачем у 2021 році. Таким чином, наданий Позивачем розрахунок заборгованості виконаний із порушенням вимог матеріального права, є суперечливим, а тому не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ наявності боргу.
Відповідно до вимог частини першої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позовних вимог Міському комунальному підприємству «Покровське виробниче управління водопровідного-каналізаційного господарства» відмовлено, суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених позивачем судових витрат в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, відповідно до статей 526, 527, 530, 610-612, 629 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 4, 10-13, 76-81,89,141, 259,263-265,268, 273, 279, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Покровське виробниче управління водопровідного-каналізаційного господарства», від імені та в інтересах якого діє представник Глущенко Віталій Леонідович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:	  	О.  В.  Рунчева