ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1992/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" - не з`явився
від відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008" - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008" 
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 року суддя першої інстанції Петров В.С. повний текст складено та підписано 12.03.2026
у справі №916/1992/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса 
про стягнення 1 445 726 грн 48 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ прострочену заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 408 434 грн 06 коп., з яких: 333 415 грн 05 коп. основного боргу, 2 739 грн 03 коп. пені, 12 421 грн 99 коп. 24% річних, 2 457 грн 99 коп. інфляційне збільшення, 57 400 грн штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу від 29.11.2024 року №241129-2/ФЛ-Ю-А.
Крім того, позивач зазначав, що належним чином виконав свої зобов`язання та передав в користування відповідачу об`єкт лізингу на підставі підписаного 03.12.2024 року сторонами акту прийому-передачі майна.
Так, позивачем зазначено, що відповідно до п. 2.1.7.1 загальних умов договору лізингоодержувач зобов`язаний був сплачувати чергові лізингові платежі 23 числа кожного місяця в розмірі, визначеному в графіку сплати лізингових платежів.
Разом з тим, як вказував заявник, відповідач зобов`язання за договором лізингу щодо сплати лізингових платежів виконував не в повному обсязі, внаслідок чого з 22.02.2025 року по 24.04.2025 року у нього виникла заборгованість у розмірі 333 415 грн 05 коп., а саме: з 21.02.2025 року заборгованість в розмірі 78 450 грн 43 коп.; з 21.03.2025 року заборгованість у розмірі 123 143 грн 38 коп.; з 23.04.2025 року заборгованість у розмірі 131 821 грн 24 коп.
Таким чином, позивачем було здійснено нарахування пені у розмірі 2 739 грн 03 коп., 24% річних у розмірі 12 421 грн 99 коп. та інфляційних втрат у розмірі 2 457 грн 99 коп.
Крім того, позивачем встановлено, що згідно з п. 5.2.1 загальних умов договору лізингу лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) інформувати лізингодавця про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою в додатку "довідка" до договору.
Проте, за твердженням позивача, відповідач, порушуючи умови договору лізингу, жодного разу не здійснив таке інформування.
Тому, позивач стверджував, що згідно з п. 7.1.3 загальних умов договору лізингоодержувач за порушення п. 5.2 загальних умов договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф у розмірі 1 відсоток остаточної загальної вартості об`єкта лізингу за кожен та будь-який випадок зазначеного порушення, у зв`язку з чим позивачем нараховано суму штрафу у розмірі 57 400 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2025 (суддя Пінтеліна Т.Г.) позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження у змішаній формі.
В подальшому, 04.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ до Господарського суду Одеської області надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ заборгованість в загальній сумі 1 445 726 грн 48 коп., з якої: 1 063 324 грн 67 коп. - простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 166 169 грн 97 коп. - пені, 141 768 грн 88 коп. - 24% річних, 17 062 грн 96 коп. - інфляційного збільшення, 57400 грн - штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна. 
Так, позивачем було повідомлено, що відповідно до платіжної інструкції від 29.05.2025 року №5733 відповідачем на рахунок позивача було частково сплачено заборгованість у розмірі 150 000 грн, при цьому кошти зараховано насамперед на погашення в повному обсязі пені, інфляційних витрат на дату внесення коштів на рахунок позивача та часткове погашення заборгованості за лізинговими платежами у розмірі 137 793 грн 47 коп., з огляду на що після зарахування коштів прострочена заборгованість за лізинговими платежами становила 195 624 грн 58 коп.
Також, позивач звертав увагу на ту обставину, що на даний час договір лізингу є діючим, тому, відповідно до п. 2.1.7.1 загальних умов договору лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний був в подальшому сплачувати чергові лізингові платежі 23 числа кожного місяця в розмірі, визначеному в графіку сплати лізингових платежів. 
Проте, за ствердженням позивача, всупереч прийнятим обов`язком відповідач зобов`язання за договором лізингу щодо сплати лізингових платежів в подальшому також не виконував, внаслідок чого з 24.05.2025 року по 24.11.2025 року за ним виникла заборгованість у розмірі 867 700 грн 09 коп., а саме: з 23.05.2025 року заборгованість у розмірі 128 026 грн 82 коп.; з 23.06.2025 року заборгованість у розмірі 131 203 грн 63 коп.; з 23.07.2025 року заборгованість у розмірі 131 384 грн 73 коп.; з 22.08.2025 року заборгованість у розмірі 128 654 грн 37 коп.; з 23.09.2025 року заборгованість у розмірі 129 666 грн 67 коп.; з 23.10.2025 року заборгованість у розмірі 127 188 грн 46 коп.; з 21.11.2025 року заборгованість у розмірі 91 575 грн 41 коп.
Таким чином, позивачем було здійснено перерахування пені у розмірі 166 169 грн 97 коп., 24% річних у розмірі 141 768 грн 88 коп. та інфляційних втрат у розмірі 17 062 грн 96 коп.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у справі №916/1992/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ прострочену заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 1 063 324 грн 67 коп., пеню у сумі 166 169 грн 97 коп., 24% річних у розмірі 129 346 грн 89 коп., інфляційні витрати у сумі 17 062 грн 96 коп., штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна у розмірі 57 400 грн, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 17 199 грн 66 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у прохальній частині заяви про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача суму 24% річних у іншому розмірі - 141 768 грн 88 коп., тоді як судом першої інстанції перевірено наведений позивачем у додатку №2 до цієї заяви розрахунок суми процентів річних та встановлено, що розмір 24% річних підлягає стягненню з відповідача у розмірі 129 346 грн 89 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у справі №916/1992/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права до спірних правовідносин та наголошує на тому, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували реальний розмір заборгованості. Тобто, поданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, не містить деталізації господарських операцій, не підтверджений актами звірки взаєморозрахунків, підписаними сторонами та не дозволяє встановити, яким саме чином сформовано заявлену до стягнення суму.
Крім того, відповідач зазначає, що умовами договору фінансового лізингу передбачено право позивача самостійно визначати черговість зарахування отриманих від відповідача коштів незалежно від призначення платежу, вказаного платником, а тому, зазначена умова договору створює ситуацію, за якої кредитор має можливість не спрямовувати отримані кошти на погашення основного боргу, а використовувати їх для покриття штрафних санкцій, процентів та інших нарахувань, що у свою чергу, штучно формує прострочення за основними платежами та збільшує загальний розмір заборгованості.
Також, на думку скаржника, приймаючи до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог, в яку позивач додатково включив заборгованість, яка виникла після подання позову та здійснив нові нарахування штрафних санкцій, процентів та інфляційних витрат за інші періоди, які раніше не заявлялися. Таким чином, за твердженнями апелянта, відбулося не збільшення розміру одних і тих самих вимог, а фактична зміна обсягу та структури позовних вимог, що призвело до зміни предмета доказування у справі.
Так, скаржником визначено, що прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог поставило відповідача у завідомо нерівне процесуальне становище, оскільки останній був позбавлений реальної можливості належним чином спростувати нові розрахунки та нові періоди нарахувань, які з`явилися вже в ході розгляду справи.
Крім того, скаржником зазначено, що фактичне одночасне стягнення з відповідача пені, штрафу, 24% річних та інфляційних витрат призводить до багаторазового покладення відповідальності за одне і те саме порушення, що суперечить нормам матеріального права та принципу співмірності відповідальності.
Також, апелянт посилається на те, що судом не встановлено моменту виникнення прострочення, що виключає можливість нарахування будь-яких санкцій, оскільки не містить належних доказів направлення та отримання розрахунків на електронну адресу відповідача, а тому не дозволяють встановити їх зміст і відповідність зазначених сум умовам договору. Тому, за відсутності таких доказів, неможливо визначити момент, з якого у скаржника виник обов`язок як здійснити оплату, так і початок прострочення.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 року у справі №916/1992/25, призначено розгляд справи до судового засідання.
До Південно-західного апеляційного господарського суду 05.05.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає про її необґрунтованість та недоведеність, зазначаючи, зокрема, що позивачем до позовної заяви долучено додаток до договору лізингу, а саме, графік сплати лізингових платежів, що є невід`ємною частиною цього договору, довідки про нарахування лізингових платежів, якими чітко вбачається сума нарахованого лізингового платежу, а також всі інші відповідні розрахунки, зі змісту яких вбачається строки нарахувань, періоди, зміст зобов`язань, нарахування, сплати та їх розподіли.
Позивач вказує, що сторони погодили, що лізингодавець може самостійно в односторонньому порядку (в тому числі після одержання коштів) незалежно від призначення платежу змінити порядок черговості погашення заборгованості як в межах першочергового порядку погашення заборгованості, що утворилася раніше, так і в межах кожної із встановлених черг; та/або зарахувати кошти в погашення заборгованості за будь-яким договором, укладеним з лізингоодержувачем.
Також, позивачем зазначено з приводу заяви про збільшення позовних вимог, що жодної зміни предмету позову не було, а відбулось лише уточнення розміру заборгованості з урахуванням подальшого порушення зобов`язання з боку відповідача, передбачених умовами договору.
Крім того, позивач вказує на те, що стягнення з відповідача пені, 24% річних, інфляційних витрат та штрафу за порушення умов договору не суперечить законодавству та прямо передбачено умовами договору лізингу.
Також, позивач звертає увагу на те, що відповідачем з метою спростування наведених позивачем доводів не надано свого контррозрахунку або платіжних документів.
Відзив долучено до матеріалів справи.
Незважаючи на те, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 21.04.2026 позивач отримав 21.04.2026, 17.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка судовою колегією залишена без розгляду, оскільки подана з пропуском строку, встановленого ч.2 ст.197 Господарського процесуального кодексу України, а саме, учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання і наслідки пропуску процесуального строку передбачені нормами ст.207 Господарського процесуального кодексу України. 
В судове засідання представники учасників справи не з`явилися про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про електронну доставку ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до судового розгляду до їх електронних кабінетів, будь-яких клопотань апелянт суду не надав.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 року у справі №916/1992/25 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як встановлено колегією суддів, 29.11.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ (лізінгодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №241129-2/ФЛ-Ю-А (індивідуальну частину).
Відповідно до п. 4.1 договору об`єктом лізингу (найменування) є легковий автомобіль Audi, детальний опис якого міститься в додатку "Специфікація".
Загальна вартість об`єкта лізингу з ПДВ 20% - 2 870 000 грн (п. 4.2 договору).
За умовами п. 9.1 договору, підписуючи даний договір фінансового лізингу (індивідуальну частину), лізингоодержувач приєднався до загальних умов до договору з додатками, що є його публічною частиною, розміщеною на власному веб-сайті лізингодавця та вступили в дію з 01.07.2024 року, які затверджені наказом генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ від 27.06.2024 року №27/06/2024-1.
Згідно з п. 1.1 загальних умов договору лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування об`єкт лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені у додатку "Специфікація", а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на об`єкт лізингу згідно з умовами цього договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або законодавством). Найменування фінансової операції: фінансовий лізинг.
За умовами п. 1.2 загальних умов договору строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у додатку "Графік сплати лізингових платежів" до договору та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта лізингу, але у будь-якому випадку не може бути менше одного року.
Якщо у договорі визначено продавця (постачальника) об`єкта лізингу, сторони погодили, а лізингоодержувач також і підтверджує, що він самостійно та на власний ризик обрав об`єкт лізингу та продавця (постачальника) об`єкта лізингу, зазначеного в договорі. Лізингоодержувач має право самостійно звертатися до продавця з вимогами щодо якості, комплектності, справності об`єкта лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків (гарантією) тощо. Об`єкт лізингу є власністю лізингодавця протягом строку лізингу та строку дії даного договору. В разі переходу права власності на об`єкт лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, об`єкт лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем не повертається, а передається лізингоодержувачу у власність за виключенням випадків, передбачених договором чи обумовлених угодою сторін (п. 1.3 загальних умов договору).
Положеннями п. 2.1.7 загальних умов договору визначено, що число сплати - це число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається сторонами згідно з пунктом 2.1.7.1 цих умов.
Згідно з п. 2.1.7.1 загальних умов договору у випадку, якщо авансовий лізинговий платіж, визначений у графіку, становить менше, ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в пункті 4.2 індивідуальної частини договору, то числом сплати лізингового платежу 1-го періоду лізингу є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання чотирьох календарних днів до дати підписання акту (наприклад: дата підписання сторонами акту - 03.06.2024; черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 07.06.2021; наступні чергові лізингові платежі - кожного 07 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця. У випадку, якщо авансовий лізинговий платіж, визначений у графіку, дорівнює або становить більше, ніж 20% від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в пункті 4.2 індивідуальної частини договору, то числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання акту (наприклад: дата підписання сторонами акту - 03.06.2024; черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 23.06.2024; наступні чергові лізингові платежі - кожного 23 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.
У п. 2.2 загальних умов договору передбачено, що усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати у національній валюті України (гривні) відповідно до графіку та загальних умов, а також інших положень цього договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості об`єкта лізингу (з урахуванням коригування, вказаного у пунктах 2.5, 2.6 загальних умов); винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг об`єкт лізингу з урахуванням коригування, вказаного у пунктах 2.7-2.9, 3.5 загальних умов. При цьому, сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим договором не містять покупної ціни, передбаченої цим договором і, у сукупності, є платою за користування об`єктом лізингу.
Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або інший) день, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та іншому) дню (п. 2.4 загальних умов договору).
Відповідно до п. 2.7 загальних умов договору у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплатити 24 (двадцять чотири) проценти річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості. Сторони домовились, що такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу, у зв`язку із чим розмір винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів. 
Положеннями п. 2.11 загальних умов договору передбачено, що лізингоодержувач здійснює погашення заборгованості перед лізингодавцем у такому порядку: компенсація (відшкодування) лізингодавцю або іншим особам сум штрафів, накладених до моменту перереєстрації об`єкта лізингу на ім`я лізингоодержувача або повернення/вилучення об`єкта лізингу лізингодавцю/ем уповноваженими державними органами за порушення Правил дорожнього руху та/або інших норм чинного законодавства, пов`язаних з експлуатацією/використанням/паркуванням/зберіганням та інш. Об`єкта лізингу (в т.ч. кожної з його одиниць), в т.ч. зафіксованих у автоматичному режимі, а також в режимі фото- відеофіксації; сплата нарахованих штрафних санкцій за порушення лізингоодержувачем обов`язків за даним договором, а також процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочену заборгованість; сплата комісії за адміністрування простроченої заборгованості; сплата комісії за адміністрування врегулювання притягнення лізингодавця/його керівника (як власника об`єкта лізингу) до адміністративної відповідальності; сплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди; сплата суми поточної заборгованості з нарахованої винагороди; сплата простроченої заборгованості з відшкодування частини вартості об`єкта лізингу; сплата поточної заборгованості з відшкодування частини вартості об`єкта лізингу.
Сторони домовились, що погашення заборгованості кожної черги згідно вищенаведеного порядку в межах кожної черги відбувається за принципом першочергового погашення заборгованості, що утворилася раніше. В разі перерахування лізингоодержувачем платежів за договором (як чергових лізингових платежів, так і комісій, штрафних санкцій і простроченої заборгованості) з порушенням вищевказаної черговості, лізингодавець має право самостійно (та не залежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі) перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти, у відповідності з черговістю, викладеною в цьому пункті, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це підписуючи індивідуальну частину договору фінансового лізингу про приєднання до загальних умов. 
Сторони також погодили, що лізингодавець може самостійно в односторонньому порядку (в тому числі, після одержання коштів), не залежно від призначення платежу (вказаного платником у платіжному документі): змінити порядок черговості погашення заборгованості як в межах вищенаведеного порядку, так і в межах кожної із встановлених черг; та/або зарахувати кошти в погашення заборгованості за будь-яким договором, укладеним з лізингоодержувачем (про що лізингодавець, повідомляє лізингоодержувача у зручний для лізингодавця спосіб). 
Заздалегідь неузгоджені надлишково перераховані лізингоодержувачем кошти в розмірі, що перевищують розмір простроченої та поточної заборгованості останнього згідно з договором: зараховуються лізингодавцем в рахунок майбутніх платежів за договором строк оплати яких не настав; повертаються лізингоодержувачу згідно з письмовою вимогою про повернення надлишково перерахованих коштів за вказаними лізингоодержувачем реквізитами протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту її отримання лізингодавцем, окрім випадків, передбачених цим договором; у випадку ненадходження письмової вимоги лізингоодержувача про повернення надлишково перерахованих коштів можуть бути повернуті за реквізитами відправника, вказаними у платіжному дорученні, яким вони були перераховані, або зараховані в рахунок погашення заборгованості лізингоодержувача за договором в момент нарахування (виникнення) останньої. 
Лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати платежі за договором за банківськими реквізитами, вказаними лізингодавцем у рахунках-фактурах або письмовому повідомленні, а у випадку ненадходження останніх - за банківськими реквізитами лізингодавця, вказаними у договорі. Перерахування платежів за договором на інші банківські реквізити лізингодавця не вважається виконанням зобов`язання, зробленим належним чином.
Відповідно до п. 4.4.1 загальних умов договору у випадку зміни адреси базування об`єкт лізингу лізингоодержувач зобов`язаний повідомити про це лізингодавця протягом трьох робочих днів.
У п. 5.1.1 загальних умов договору узгоджено, що лізингодавець має право здійснювати контроль за дотриманням лізингоодержувачем умов даного договору та перевіряти стан об`єкта лізингу в робочий час, а також інспектувати умови його експлуатації.
Пунктом 5.2.1 загальних умов договору визначено, що лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) письмово інформувати лізингодавця про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення лізингодавцю звіту у формі, встановленій додатком "Довідка" до загальних умов. У разі настання з об`єктом лізингу подій, які мають ознаки страхового випадку, лізингоодержувач зобов`язаний негайно, але в будь-якому випадку не пізніше 24 годин з моменту настання таких подій, письмово та засобами електронного зв`язку інформувати про це лізингодавця шляхом направлення йому звіту у формі, встановленій додатком "Довідка" до договору.
Положеннями абз. 3 п. 5.4 загальних умов договору закріплено, що за порушення, невиконання, неналежне виконання (у т.ч. за несвоєчасне, неповне, неточне та інше) лізингоодержувачем вимог лізингодавця, направлених лізингоодержувачу з метою реалізації оперативно-господарських санкцій (в т.ч. не передання лізингоодержувачем об`єкта лізингу лізингодавцю) - лізингоодержувач сплачує лізингодавцю договірну санкцію (штраф) у розмірі 10% від розміру остаточної загальної вартості об`єкта лізингу за кожен та будь-який випадок такого порушення. Сторони погодили, що дана договірна санкція (штраф) є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості об`єкта лізингу) протягом строку дії договору, та для зручності сторін визначається як 10% від розміру остаточної загальної вартості об`єкта лізингу.
Згідно з п. 7.1.1 загальних умов договору за порушення обов`язку зі своєчасної сплати платежів, передбачених даним договором та/або чинним законодавством України, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані цим Лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців від дня, коли сплата мала відбутися.
За ненадання при інспектуванні для огляду або при поверненні (вилученні) об`єкта лізингу технічної документації, отриманої лізингоодержувачем разом з об`єктом лізингу, порушення пунктів 2.15, 2.16, 3.6, 4.1.2, 4.1.7, 4.8, 5.2, 10.2 загальних умов лізингоодержувач сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1 % остаточної загальної вартості об`єкта лізингу за кожен та будь-який випадок із зазначених порушень. Сторони погодили, що штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної вартості об`єкта лізингу) протягом строку дії договору, та для зручності сторін визначається як 1% від розміру остаточної загальної вартості об`єкта лізингу (п. 7.1.3 загальних умов договору). 
Приписами п.п. 8.1-8.3 загальних умов договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов`язання або невиконання своїх обов`язків за договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До обставин непереборної сили належать війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов`язків за договором. Сторони зобов`язані письмово не пізніше 10 діб з моменту настання обставин непереборної сили повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України. Якщо обставини, вказані в пункті 8.1 загальних умов, продовжують діяти протягом 30 днів з дати їх виникнення, то сторони проводять переговори з метою визначення заходів, яких слід вжити. У випадку, якщо протягом наступних 10 днів сторони не зможуть домовитися, лізингодавець може прийняти рішення про вилучення об`єкта лізингу, а лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу лізингодавцю протягом 15 днів з моменту прийняття такого рішення, при цьому усі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають.
У п. 10.1 договору лізингу визначено, що договір набирає чинності (вважається укладеним) після підписання сторонами індивідуальної частини договору з обов`язковим підписанням сторонами додатків "Специфікація", "Графік сплати лізингових платежів" до індивідуальної частині договору, які є невід`ємною частиною індивідуальної частини договору, а індивідуальна частина договору у сукупності з цими загальними умовами (публічною частиною договору) складають договір.
Окрім того, до вказаного договору сторонами оформлені наступні додатки: "Специфікація", "Графік сплати лізингових платежів", "Страхування", "Технічний асістанс", "Довідка про технічний стан предмета лізингу та фактичну адресу базування (зберігання)" (типова форма), "Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на об`єкт лізингу" (зразок), "Поняття нормального зносу", "Надання сервісних послуг", 
У графіку сплати лізингових платежів визначені розміри авансового та чергових платежів, розмір відшкодування (компенсації) частини вартості об`єкта лізингу, розмір винагороди (комісії) лізингодавця за отриманий в лізинг предмет лізингу, загальний лізинговий платіж;
Так, у вказаному графіку зазначено розміри лізингових чергових платежів та кількість лізингових платежів на загальну суму 4 122 565 грн 07 коп. Зокрема, згідно з вказаним графіком відповідач має сплатити платежі у встановлений договором строк. При цьому розмір авансового платежу складає 955 025 грн.
Також, відповідно до специфікації об`єктом лізингу є легковий автомобіль Audi, модель/комплектації: Q7 S-Line 45 TFSI Tiptronic (265 к.с.) Qattro, 2024 року випуску, вартістю 2870000 грн, у тому числі ПДВ 478 333 грн 33 коп.
Водночас, відповідач зобов`язання за договором лізингу щодо сплати лізингових платежів виконав не в повному обсязі, внаслідок чого за ним з 22.02.2025 по 24.04.2025 виникла заборгованість в загальному розмірі 333 415 грн 05 коп., а саме:
- 3 період лізингу з 21.02.2025 року (застосовується п. 2.7.1 загальних умов договору, оскільки 23.02.2025 - вихідний день) заборгованість в розмірі 78 450 грн 43 коп. (було частково сплачено відповідно до платіжних інструкцій від 30.04.2025 року №5640 та від 02.05.2025 року №5665);
- 4 період лізингу з 21.03.2025 року (застосовується п. 2.7.1 загальних умов договору, оскільки 23.03.2025 - вихідний день) заборгованість в розмірі 123 143 грн 38 коп.;
- 5 період лізингу з 23.04.2025 року заборгованість в розмірі 131 821 грн 24 коп.
В подальшому, як вже зазначалось судом, 04.12.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ до Господарського суду Одеської області надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ заборгованість в загальній сумі 1 445 726 грн 48 коп., з якої: 1 063 324 грн 67 коп. - простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 166 169 грн 97 коп. - пені, 141 768 грн 88 коп. - 24% річних, 17 062 грн 96 коп. - інфляційного збільшення, 57 400 грн - штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна. 
Так, позивачем було повідомлено, що відповідно до платіжної інструкції від 29.05.2025 року №5733 відповідачем на рахунок позивача було частково сплачено заборгованість у розмірі 150 000 грн, при цьому кошти зараховано насамперед на погашення в повному обсязі пені, інфляційних витрат на дату внесення коштів на рахунок позивача та часткове погашення заборгованості за лізинговими платежами у розмірі 137 793 грн 47 коп., з огляду на що після зарахування коштів прострочена заборгованість за лізинговими платежами становила 195 624 грн 58 коп.
Також, позивач звертав увагу на ту обставину, що на даний час договір лізингу є діючим, тому, відповідно до п. 2.1.7.1 загальних умов договору лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний був в подальшому сплачувати чергові лізингові платежі 23 числа кожного місяця в розмірі, визначеному в графіку сплати лізингових платежів. 
Проте, за ствердженням позивача, всупереч прийнятим обов`язком відповідач зобов`язання за договором лізингу щодо сплати лізингових платежів в подальшому також не виконував, внаслідок чого з 24.05.2025 року по 24.11.2025 року за ним виникла заборгованість у розмірі 867 700 грн 09 коп., а саме: з 23.05.2025 року заборгованість у розмірі 128 026 грн 82 коп.; з 23.06.2025 року заборгованість у розмірі 131 203 грн 63 коп.; з 23.07.2025 року заборгованість у розмірі 131 384 грн 73 коп.; з 22.08.2025 року заборгованість у розмірі 128 654 грн 37 коп.; з 23.09.2025 року заборгованість у розмірі 129 666 грн 67 коп.; з 23.10.2025 року заборгованість у розмірі 127 188 грн 46 коп.; з 21.11.2025 року заборгованість у розмірі 91 575 грн 41 коп.
Таким чином, позивачем було здійснено перерахування пені у розмірі 166 169 грн 97 коп., 24% річних у розмірі 141 768 грн 88 коп. та інфляційних втрат у розмірі 17 062 грн 96 коп.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача основної заборгованості за договором фінансового лізингу у розмірі 867 700 грн 09 коп., пені у розмірі 166 169 грн 97 коп., 24% річних у розмірі 129 346 грн 89 коп., інфляційних втрат у розмірі 17 062 грн 96 коп. та штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна у розмірі 57 400 грн.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За пунктом 1 ч. 1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення боржником дій, які мають наслідком припинення зобов`язання, у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За частиною 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 цього Кодексу).
За умовами ст. 610 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 цього Кодексу).
Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В свою чергу згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України вказаний договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
Так, суд першої інстанції з`ясував, що правовідносини сторін у цій справі виникли з договору фінансового лізингу і є підставою для виникнення у сторін договору господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Статтею 806 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Аналогічне визначення договору лізингу міститься у ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.
Статтею 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що суб`єктами фінансового лізингу є лізингодавець, лізингоодержувач, продавець (постачальник) та інші особи, які є сторонами багатостороннього договору фінансового лізингу.
Згідно з п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.
Приписами ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" зазначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Положеннями ч. 2 ст. 20 Закону України "Про фінансовий лізинг" унормовано, що лізингодавець зобов`язаний: 1) у передбачені договором фінансового лізингу строки передати лізингоодержувачу об`єкт фінансового лізингу у стані, що відповідає призначенню такого об`єкта та умовам договору фінансового лізингу; 2) попередити лізингоодержувача про всі права третіх осіб на об`єкт фінансового лізингу, всі відомі йому особливі властивості та недоліки об`єкта фінансового лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого об`єкта фінансового лізингу під час володіння та/або користування ним; 3) відповідно до умов договору фінансового лізингу своєчасно та в повному обсязі виконувати передбачені таким договором зобов`язання щодо утримання об`єкта фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення об`єкта фінансового лізингу, що здійснені за письмовою згодою лізингодавця та не можуть бути відокремлені від об`єкта фінансового лізингу без заподіяння йому шкоди, на утримання такого об`єкта або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором фінансового лізингу; 5) прийняти об`єкт фінансового лізингу у разі розірвання договору фінансового лізингу або в разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу надавалося право володіння та користування об`єктом фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу.
Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства.
За умовами ч. 2 ст. 21 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний: 1) у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям, прийняти такий об`єкт, володіти та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу; 2) відповідно до умов договору фінансового лізингу своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання та експлуатації об`єкта фінансового лізингу, підтримувати його у справному стані; 3) своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі; 4) надавати лізингодавцю доступ до об`єкта фінансового лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання, експлуатації та утримання у порядку та на умовах, передбачених договором фінансового лізингу; 5) письмово повідомляти лізингодавця про всі випадки виявлення несправностей об`єкта фінансового лізингу, його поломок або збоїв у роботі протягом строку дії договору фінансового лізингу, а у випадках та строки, передбачені таким договором, - також і продавця (постачальника) такого об`єкта; 6) письмово повідомляти лізингодавця про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування, а про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані об`єкта фінансового лізингу, - негайно, але не пізніше наступного робочого дня після дня настання зазначених обставин, подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором фінансового лізингу; 7) у разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу передано об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (якщо до лізингоодержувача не переходить право власності на об`єкт фінансового лізингу), а також у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках дострокового повернення об`єкта фінансового лізингу, повернути об`єкт фінансового лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння та користування, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному договором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу; 8) дотримуватися умов договорів страхування об`єкта фінансового лізингу; 9) надавати лізингодавцю за його запитом інформацію та документи щодо свого фінансового стану та змісту діяльності у порядку та строки, визначені договором фінансового лізингу та/або законом; 10) у разі тимчасової державної реєстрації об`єкта фінансового лізингу за лізингоодержувачем при закінченні строку, на який лізингоодержувачу було передано об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (якщо до лізингоодержувача не переходить право власності на об`єкт фінансового лізингу), або у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу зняти такий об`єкт з обліку та передати лізингодавцю реєстраційні документи на об`єкт фінансового лізингу.
Крім того, ч.ч. 3, 4 ст. 21 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів, що регулюють відносини фінансового лізингу. Невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо сплати лізингових платежів відповідно до умов договору фінансового лізингу є підставою для нарахування неустойки, сплату якої лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у періоді прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення, за час прострочення, якщо інший розмір неустойки не визначений умовами договору фінансового лізингу. Невиконання лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення об`єкта фінансового лізингу відповідно до умов договору фінансового лізингу є підставою для нарахування неустойки, сплату якої лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача, у розмірі подвійної суми лізингового платежу, який необхідно було сплатити в останньому періоді, що передує періоду невиконання зазначеного обов`язку, в розрахунку за кожний день такого невиконання, за час невиконання, якщо інший розмір неустойки не визначений умовами договору фінансового лізингу.
Відповідно до статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором. Протягом строку дії договору фінансового лізингу розмір лізингових платежів може бути змінено у випадках та порядку, передбачених таким договором. З метою виконання лізингодавцем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу щодо оплати товарів, виконання робіт тощо лізингодавець має право отримати від лізингоодержувача авансовий платіж, що підлягає сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу. Авансовий платіж не є залученими коштами лізингодавця, а є складовою лізингових платежів за договором фінансового лізингу, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу.
Застосована законодавцем конструкція "можуть включати", а не "можуть лише включати" чи "можуть включати виключно", як і зазначення в пункті "г" даної норми загальної фрази "інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу", свідчить, що даний склад лізингових платежів становить приблизний характер і є загальним орієнтиром для сторін договору фінансового лізингу. У свою чергу, повний та чіткий склад лізингових платежів, з врахуванням наведених положень статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони договору визначають та погоджують вільно, самостійно та на власний розсуд безпосередньо в договорі (подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі 910/19197/17, від 05.09.2023 у справі № 910/16592/21).
Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору (частина друга статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), через що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу, зокрема щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Як вбачається з матеріалів справи, у договорі фінансового лізингу від 29.11.2024 року №241129-2/ФЛ-Ю-А сторонами узгоджено, що сплата лізингових платежів відбувається відповідно до графіку, зокрема, лізинговий платіж 1-го періоду сплачується 23.12.2024 року, наступні чергові лізингові платежі - кожного 23-го числа календарного місяця протягом усього строку лізингу з урахуванням п. 2.7.1 загальних умов договору.
Отже, лізинговий платіж №2 мав бути сплачений 23.01.2025, лізинговий платіж №3 - 21.02.2025, лізинговий платіж №4 - 21.03.2025, лізинговий платіж №5 - 23.04.2025, лізинговий платіж №6 - 23.05.2025, лізинговий платіж №7 - 23.06.2025, лізинговий платіж №8 - 23.07.2025, лізинговий платіж №9 - 22.08.2025, лізинговий платіж №10 - 23.09.2025, лізинговий платіж №11 - 23.10.2025, лізинговий платіж №12 - 21.11.2025.
Так, позивачем надано довідки про нарахування лізингових платежів Товариству з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса станом на 23.03.2025 року у розмірі 123 143 грн 38 коп., станом на 23.04.2025 року на суму 131 821 грн 24 коп.; станом на 23.02.2025 року у розмірі 127 097 грн 47 коп.; станом на 23.05.2025 року у розмірі 128 026 грн 82 коп.; станом на 23.06.2025 року у розмірі 131 203 грн 63 коп.; станом на 23.07.2025 року у розмірі 131 384 грн 73 коп.; станом на 23.08.2025 року у розмірі 128 654 грн 37 коп.; станом на 23.09.2025 року у розмірі 129 666 грн 67 коп.; станом на 23.10.2025 року у розмірі 127 188 грн 46коп.; станом на 23.11.2025 року у розмірі 91 575 грн 41 коп.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи та зазначається позивачем, відповідач здійснив часткову оплату лізингових платежів у розмірі 150000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 29.05.2025 року №5733, з яких 137 793 грн 47 коп. та були зараховані в рахунок погашення заборгованості за лізинговими платежами, що враховано позивачем при розрахунку заборгованості.
За ствердженнями позивача, що не спростовано відповідачем належними засобами доказування, зобов`язання за договором щодо сплати лізингових платежів останнім виконано не в повному обсязі, внаслідок чого з 21.02.2025 року по 24.11.2025 року у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса виникла заборгованість у розмірі 1 063 324 грн 67 коп., а саме: з 21.02.2025 року (3 період лізингу) - у розмірі 78 450 грн 43 коп. (частково сплачено); з 21.03.2025 року (4 період лізингу) - у розмірі 123 143 грн 38 коп.; з 23.04.2025 року (5 період лізингу) - у розмірі 131 821 грн 24 коп.; з 23.05.2025 року (6 період лізингу) - у розмірі 128 026 грн 82 коп.; з 23.06.2025 року (7 період лізингу) - у розмірі 131 203 грн 63 коп.; з 23.07.2025 року (8 період лізингу) - у розмірі 131 384 грн 73 коп.; з 22.08.2025 року (9 період лізингу) - у розмірі 128 654 грн 37 коп.; з 23.09.2025 року (10 період лізингу) - у розмірі 129 666 грн 67 коп.; з 23.10.2025 року (11 період лізингу) - у розмірі 127 188 грн 46 коп.; з 21.11.2025 року (12 період лізингу) - у розмірі 91 575 грн 41 коп.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виставлено та направлено на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі фінансового лізингу: transservss2008@ukr.net, що підтверджується роздруківками з електронної пошти наступні рахунки-фактури: №13043 від 01.05.2025; №10214 від 02.04.2025; №13179 від 02.05.2025; №7291 від 05.03.2025; №13274 від 05.05.2025; №13374 від 06.05.2025; №13480 від 07.05.2025; №13582 від 08.05.2025; №10719 від 09.04.2025; №13701 від 09.05.2025; №11101 від 11.04.2025; №29442 від 11.10.2025; №4575 від 12.02.2025; №13802 від 12.05.2025; №17281 від 12.06.2025; №20451 від 12.07.2025; №33027 від 12.11.2025; №7867 від 13.03.2025; №13915 від 13.05.2025; №14087 від 13.05.2025; №8165 від 14.03.2025; №1814 від 15.01.2026; №11455 від 16.04.2025; №8499 від 19.03.2025; №34103 від 21.11.2025; №11947 від 24.04.2025; №6058 від 26.02.2025; №9106 від 27.03.2025; №12092 від 28.04.2025; №2626 від 29.01.2025; №12256 від 29.04.2025; №12374 від 30.04.2025; №2059 від 23.01.2025; №5405 від 21.02.2025; №8645 від 21.03.2025; №11836 від 23.04.2025; №12275 від 29.04.2025; №14981 від 23.05.2025; №17946 від 23.06.2025; №11268 від 23.07.2025 №24131 від 22.08.2025; №27134 від 23.09.2025; №30363 від 23.10.2025; №34038 від 21.11.2025.
Між тим, несплатою лізингових платежів (згідно з графіком) відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за цим договором, що є недопустимим відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України.
Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Згідно з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України).
Згідно з п. 7.1.1 загальних умов договору за порушення обов`язку зі своєчасної сплати платежів, передбачених даним договором та/або чинним законодавством України, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані цим Лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців від дня, коли сплата мала відбутися.
Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".
Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
У ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Також, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.
Так, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зокрема, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно положень Цивільного кодексу України проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. А тому, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.
Згідно з п. 2.7. загальних умов договору у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24% річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості. Сторони домовились, що такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий в об`єкт лізингу, у зв`язку із чим розмір винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів.
Так, місцевим господарським судом правильно перевірено та розраховано суму 24% річних у розмірі 129346,89 грн, оскільки у наведеному додатку позивачем до заяви про збільшення позовних вимог останній просив суд стягнути з відповідача у збільшеному розмірі. 
Контррозрахунку цих нарахувань відповідачем не надано.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг", м. Київ до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса про стягнення з останнього простроченої заборгованості за лізинговими платежами у розмірі 1 063 324 грн 67 коп., пені у розмірі 166 169 грн 97 коп., 24% річних у розмірі 129 346 грн 89 коп., інфляційних витрат у розмірі 17 062 грн 96 коп. та штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна у розмірі 57 400 грн.
Тому, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса не встановлено, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у справі №916/1992/25 про часткове задоволення позовних вимог є обґрунтованим та правомірним.
Доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. 
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення в частині, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до часткової незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008", м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 року у справі №916/1992/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на позивача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транссервіс 2008" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у справі №916/1992/25 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.
Повний текст постанови складено 18.06.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Я.Ф. Савицький

Н.М. Принцевська