ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/1827/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гебеш С.А., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації до Публічного акціонерного товариства "Берегово-Тиса" про зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:
Берегівська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Публічного акціонерного товариства "Берегово-Тиса" (далі - відповідач), яким просить суд: зобов?язати публічне акціонерне товариство «Берегово-Тиса» укласти з Департаментом культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації охоронний договір на пам?ятку архітектури місцевого значення - "Комплекс споруд Берегівського Винзаводу", у м. Берегове, вул. Томаша Міхая, 22 (фактично вул. Шевченка, 120) Закарпатської області, охоронний №36-М 090033 на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768.
Позов обґрунтовано тим, що об`єкт культурної спадщини місцевого значення – «Комплекс споруд Берегівського Винзаводу» (охоронний № 36-М, з 18.12.2024 – № 14-Зк), розташований за адресою: м. Берегове, вул. Шевченка, 120, рішенням виконавчого комітету Закарпатської обласної ради від 05.02.1980 № 35 взято на державний облік, а наказом Міністерства культури та стратегічних комунікацій України від 18.12.2024 № 935 внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Власником пам`ятки є ПАТ "Берегово-Тиса", яке є правонаступником ДП радгосп-заводу «Берегівський» та СТОВ "Берегівське".
Позивач зазначає, що після переходу права власності та внесення пам`ятки до Державного реєстру новий власник зобов`язаний укласти з органом охорони культурної спадщини охоронний договір, однак всупереч вимогам ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1768 від 28.12.2001, ПАТ "Берегово-Тиса" з 18.12.2024 і дату подання даного позову такого договору не уклало, до Департаменту культури Закарпатської ОДА із цього питання не зверталося, що підтверджується листом Департаменту від 22.01.2026 № 764/26.
Позивач зазначає, що бездіяльність відповідача порушує вимоги законодавства у сфері охорони культурної спадщини, створює загрозу неналежного забезпечення режиму охорони пам`ятки архітектури та порушує інтереси держави щодо її збереження, у зв`язку з чим існують підстави для зобов`язання відповідача укласти охоронний договір.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
02.04.2026 представником відповідача, подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти позову, посилається на відсутність передбачених законом підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки Департамент культури Закарпатської ОДА не допустив бездіяльності та вживав заходів щодо укладення охоронного договору. Зазначає, що позов є передчасним, оскільки на момент звернення прокурора була відсутня пам`яткоохоронна документація нового зразка, необхідна для укладення охоронного договору, а встановлений наказом Міністерства культури та стратегічних комунікацій України №935 строк для її оформлення ще не сплив. Також вказує, що відповідача не було належним чином повідомлено про внесення об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та не видано свідоцтво про його реєстрацію як пам`ятки. Крім того, зазначає, що об`єкт культурної спадщини, внесений до Реєстру за адресою: м. Берегове, вул. Томаша Міхая, 22, не є тотожним нерухомому майну ПАТ "Берегово-Тиса", зареєстрованому за адресою: м. Берегове, вул. Шевченка, 120, а тому обов`язок щодо укладення охоронного договору у відповідача не виник. Додатково посилається на відсутність належних доказів порушення пам`яткоохоронного законодавства та вважає, що позивачем неповно з`ясовано фактичні обставини справи.
13.04.2026 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому просить відхилити доводи відповідача, обґрунтовуючи це тим, що звернувся до суду в межах наданих законом повноважень для захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, оскільки уповноважений орган не забезпечив укладення охоронного договору на пам`ятку архітектури. Зазначає, що укладення охоронного договору є прямим обов`язком власника пам`ятки незалежно від затвердження нової пам`яткоохоронної документації чи зміни адреси об`єкта, а невиконання такого обов`язку створює загрозу збереженню об`єкта культурної спадщини та порушує інтереси держави. Також вказує, що саме бездіяльність відповідача щодо неукладення охоронного договору стала підставою для звернення відповідача до суду.
29.04.2026 представником відповідача подано заперечення (на відповідь на відзив), обґрунтовані передчасністю звернення відповідача до суду, оскільки не сплив строк, визначений Наказом №935, Департаментом культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації не оформлено необхідну пам`яткоохоронну документацію та не вжито заходів щодо її розроблення, не доведено ухилення відповідача від укладення охоронного договору, наявні розбіжності щодо ідентифікації об`єкта культурної спадщини, прокурором не підтверджено бездіяльності компетентного органу та не доведено наявності підстав для представництва інтересів держави.
Частиною 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом в ході розгляду адміністративної справи, на території Берегівського району розташована пам`ятка архітектури місцевого значення "Комплекс споруд Берегівського винзаводу" (місцезнаходження: м. Берегове, вул. Томаша Міхая, 22 охоронний номер №14-Зк), яка занесено до переліку об`єктів культурної спадщини у Закарпатській області в Берегівському районі (Берегівська міська територіальна громада) за категорією місцевого значення (архітектура та містобудування) на підставі Наказу Міністерства культури та стратегічних комунікацій України №935 від 18.12.2024 р. "Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України".
Відповідно до п. 4 резолютивної частини Наказу №935, Міністерством культури та стратегічних комунікацій України надані доручення Закарпатській обласній військовій адміністрації: 
1) поінформувати власників об`єктів культурної спадщини або уповноважені ними органи про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; 
2) протягом 2024 року, але не пізніше 6 місяців після припинення/ скасування воєнного стану в Україні, забезпечити приведення облікової документації на пам`ятки, занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, у відповідність до цього наказу та формування облікових справ на пам`ятки культурної спадщини у паперовій та електронній формах;
3) забезпечити:
а) розробку та затвердження науково-проєктної документації з визначення меж та режимів використання території пам`яток; 
б) розробку та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж територій пам`яток культурної спадщини, зазначених в додатку, межі яких не визначені у встановленому порядку до 25 травня 2022 року; 
в) подання заяви про внесення встановлених документацією обмежень у використанні земель до Державного земельного кадастру.
З матеріалів справи встановлено, що Берегівська окружна прокуратура 19.03.2026 звернулася до суду в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної/військової адміністрації з позовом до ПАТ "Берегово-Тиса" про зобов`язання укласти охоронний договір на об`єкт культурної спадщини «Комплекс споруд Берегівського винзаводу», зазначений у наказі №935 за адресою: м. Берегове, вул. Томаша Міхая, 22, охоронний №14-ЗК.
Позов мотивовано тим, що відповідач ПАТ "Берегово-Тиса", як власник пам`ятки, не уклав охоронний договір з Департаментом культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації, чим, на думку позивача, порушив вимоги ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768.
З огляду на бездіяльність Відповідача, яка порушує вимоги законодавства у сфері охорони культурної спадщини, створює загрозу неналежного забезпечення режиму охорони пам`ятки архітектури та порушує інтереси держави щодо її збереження, позивач звернувся до суду з метою захисту культурної спадщини з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон №1805-III.
Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 1 Закону №1805-III культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; виявлення об`єкта культурної спадщини - сукупність науково-дослідних, пошукових заходів з метою визначення наявності та культурної цінності об`єкта культурної спадщини; щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 6 Закону №1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить зокрема укладення охоронних договорів на пам`ятки.
Ч. 1 ст. 13 Закону №1805-III врегульовано, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.
За змістом п. «а» ч. 1 ст. 14 Закону №1805-III занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки національного значення постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання.
Статтею 23 Закону №1805-II передбачено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Основним завданням охоронного договору є встановлення режиму використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована, видів і термінів виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Тобто саме такий договір є першочерговим документом, що встановлює гарантії збереження індивідуально визначеної пам`ятки культурної спадщини, що враховує її цінність, особливості та стан.
Важливим елементом охоронного договору, який підтверджує його публічно-правову природу, є предмет пам`ятка архітектури, правовий режим якої відрізняється від інших матеріальних об`єктів.
Особливий предмет охоронного договору обумовлює спеціальний суб`єктний склад.
Так, охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі статті 23 Закону №1805-III. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини.
Укладання охоронних договорів має імперативний характер та спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
З матеріалів справи вбачається, що 15.01.2026 року Берегівська окружна прокуратура звернулася до Департаменту культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації із запитом №07.50-101-46-26/250вих-26 в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо надання інформації про укладення охоронного договору, наявність облікової документації, паспорта пам`ятки та інших документів. 
Листом від 21.01.2026 року за №01-12/122 Департамент культури Закарпатської обласної військової адміністрації повідомив прокуратуру, що 25.12.2025 року Берегівську міську раду було поінформовано про необхідність укладення охоронного договору, а 08.01.2026 року Берегівська міська рада листом №4404/0314 повідомила про готовність сприяти виконанню вимог Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Порядку укладення охоронних договорів. Одночасно Департамент зазначив, що станом на дату надання відповіді у нього відсутня пам`яткоохоронна документація нового зразка, необхідна для укладення охоронного договору, а також надав прокуратурі копії охоронних зобов`язань від 28.05.1987, які зберігаються в архіві Управління містобудування та архітектури облдержадміністрації.
Наведене свідчить, що компетентним органом до моменту звернення прокурора до суду вже здійснювалися організаційні заходи, спрямовані на оформлення необхідної документації та врегулювання питання укладення охоронного договору. При цьому будь-яких доказів того, що Департамент культури відмовився виконувати покладені на нього законом повноваження або ухилявся від їх реалізації, матеріали справи не містять.
Суд також враховує, що відповідно до підпункту 2 пункту 4 Наказу №935 Закарпатській обласній військовій адміністрації визначено строк для приведення облікової документації на пам`ятки у відповідність до вимог законодавства не пізніше шести місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні. На момент звернення прокурора із даним позовом зазначений строк не сплинув, а тому сама по собі відсутність оформленої облікової документації не може свідчити про невиконання органом охорони культурної спадщини покладених на нього обов`язків.
Так, Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 23 Закону №1805-III).
Відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.2001 №1768 затвердив Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі - Порядок №1768).
Пунктами 1, 2 Порядку №1768 визначено, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі - пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.
Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Пунктом 5 Порядку №1768 встановлено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Згідно з п. 6 Порядку №1768 до охоронного договору додаються: акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.
Згідно з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №806/1536/18, охоронний договір, що укладений на підставі ст. 23 Закону №1805-III, є адміністративним договором.
Суд зазначає, що саме юридичні або фізичні особи, у власності або користуванні яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.
Аналіз наведених вище приписів Закону № 1805-III та Порядку № 1768 свідчить про те, що укладення охоронного договору є обов`язковим правовим інструментом, який встановлює чіткий режим використання пам`ятки культурної спадщини, визначає необхідні охоронні заходи, з метою збереження такої пам`ятки в належному технічному стані і обов`язок укласти такий договір покладається на її власника.
На момент виникнення спірних правовідносин, форма паспорта об`єкта культурної спадщини була визначена спільним наказом Міністерства культури і мистецтв України та Державного комітету України з будівництва та архітектури від 13.05.2004 №295/104 "Про затвердження форм облікової картки та паспорта об`єкта культурної спадщини" (далі - наказ №295/104).
Відповідно до наказу №295/104 паспорт об`єкта культурної спадщини повинен містити, зокрема: історичні дані про об`єкт, відомості про сучасний стан об`єкта, оцінка антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності об`єкта, зони охорони пам`ятки, наявність науково-дослідної та науково-проектної документації на об`єкт та інше.
Паспорт об`єкта культурної спадщини підписується особою яка його склала та керівником уповноваженого органу охорони культурної спадщини. Отже, паспорт об`єкта культурної спадщини є обов`язковим документом, який розробляється та оформлюється уповноваженим органом охорони культурної спадщини у межах бюджетного фінансування або інших джерел, не заборонених законодавством та відповідно до затвердженої форми. У паспорті визначаються ключові характеристики об`єкта, його історичні та культурні цінності, сучасний стан, науково-дослідна та проектна документація, а також зони охорони пам`ятки.
Наявність такого паспорта для укладення охоронного договору не є формальністю. Зазначений документ є однією з невід`ємних складових договору та слугує підставою для визначення режиму використання пам`ятки, обсягу та характеру охоронних заходів, які повинен забезпечити власник, що є визначальними умовами охоронного договору. Відсутність належно оформленого паспорта унеможливлює виконання обов`язку власника щодо укладення охоронного договору відповідно до вимог Порядку № 1768.
Всебічно дослідивши докази, надані сторонами, судом встановлено, що матеріали справи не містять належних доказів письмового повідомлення відповідача про занесення спірного об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до вимог частини другої статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 13 Порядку укладення охоронних договорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768. 
Так само відсутні докази вручення відповідачу свідоцтва про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки або іншого документа, який би підтверджував належне повідомлення про виникнення відповідного обов`язку.
Суд бере до уваги і те, що чинний Порядок укладення охоронних договорів передбачає оформлення такого договору лише за наявності визначеної законом документації, зокрема акта візуального обстеження, облікової картки, плану території, а також інших документів, які є його невід`ємними додатками. Відсутність зазначеної документації унеможливлює належне визначення предмета охорони, режиму використання пам`ятки та інших істотних умов охоронного договору.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.09.2025 у справі №440/10514/23, відповідно до якої вказано, що невиконання уповноваженим органом охорони культурної спадщини свого обов`язку щодо розроблення паспорта щойно виявленої пам`ятки архітектури є об`єктивною перешкодою для укладення охоронних договорів і не може розцінюватися як порушення законодавства про охорону культурної спадщини з боку власників, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
У той ж час у даній постанові Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 23 Закону № 1805-III власники пам`яток архітектури зобов`язані виконувати встановлені законом вимоги щодо збереження, утримання та використання таких об`єктів, у тому числі підтримувати їх у належному стані. Отже, навіть у разі відсутності укладеного охоронного договору власники не звільняються від обов`язку належно дбати про збереження пам`ятки та утримувати її у стані, що виключає погіршення або руйнування об`єкта культурної спадщини.
Окремо суд звертає увагу на те, що матеріали справи містять суперечності щодо ідентифікації об`єкта культурної спадщини, стосовно якого заявлено позовні вимоги. Так, відповідно до Наказу Міністерства культури та стратегічних комунікацій України від 18.12.2024 №935 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України занесено пам`ятку місцевого значення "Комплекс споруд Берегівського винзаводу", місцезнаходження якої визначено як м. Берегове, вул. Томаша Міхая, 22 – згідно Рішення виконкому Закарпатської обласної Ради народних депутатів від 05.02.1980 р. №35 порядковий №36.
Разом із тим, із досліджених судом Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.02.2013, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.06.2013, а також Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.03.2026 №470542005 встановлено, що ПАТ "Берегово-Тиса" належить на праві приватної власності комплекс нерухомого майна, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входять адміністративні, виробничі, складські, господарські та інші будівлі і споруди.
Водночас із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2026 №470741498 судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 , яка зазначена у Наказі №935 як місцезнаходження пам`ятки, зареєстровані інші об`єкти нерухомого майна, а саме земельна ділянка кадастровий номер 2110200000:01:019:0014 та житловий будинок, власником яких є ОСОБА_1 . Доказів реєстрації за ПАТ «Берегово-Тиса» будь-якого об`єкта нерухомого майна за вказаною адресою матеріали справи не містять.
Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на лист Берегівської міської ради, відповідно до якого комплекс будівель фактично розташований на території ПАТ "Берегово-Тиса" за адресою м. Берегове, вул. Шевченка, 120. Однак сам по собі лист органу місцевого самоврядування не є документом, що посвідчує право власності або підтверджує тотожність об`єкта культурної спадщини та конкретного об`єкта нерухомого майна, оскільки відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про належність об`єкта нерухомості та його власника підтверджуються даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому належних доказів, які б беззаперечно підтверджували, що "Комплекс споруд Берегівського винзаводу", занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за адресою вул. Томаша Міхая, 22, є тим самим об`єктом нерухомого майна, який належить ПАТ "Берегово-Тиса" за адресою вул. Шевченка, 120, м. Берегово, Закарпатська область, позивачем суду не надано. Не подано також технічної документації, матеріалів інвентаризації, кадастрової документації, історико-архітектурних матеріалів чи інших належних доказів, які б дозволили суду однозначно встановити тотожність зазначених об`єктів.
Відповідно до статей 72– 77 КАС України, саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. За відсутності належних, допустимих та достатніх доказів того, що об`єкт культурної спадщини, щодо якого заявлено позов, є саме тим об`єктом нерухомого майна, власником якого є ПАТ «Берегово-Тиса», суд не має підстав вважати доведеним виникнення у відповідача обов`язку щодо укладення охоронного договору.
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що виникненню у відповідача обов`язку щодо укладення охоронного договору передує виконання уповноваженим органом охорони культурної спадщини комплексу передбачених законом дій, зокрема оформлення облікової та пам`яткоохоронної документації, письмового повідомлення власника про занесення об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та надання документів, необхідних для укладення такого договору.
Як встановлено судом, після занесення Наказом Міністерства культури та стратегічних комунікацій України від 18.12.2024 №935 "Комплексу споруд Берегівського винзаводу" до Державного реєстру нерухомих пам`яток України Департаментом культури вживалися заходи щодо організації укладення охоронного договору, зокрема листом від 25.12.2025 повідомлено Берегівську міську раду про необхідність його укладення, отримано відповідь Берегівської міської ради від 08.01.2026 №4404/0314 про готовність сприяти виконанню вимог законодавства, а також листом від 21.01.2026 №01-12/122 повідомлено прокуратуру про відсутність станом на той час оформленої пам`яткоохоронної документації нового зразка, необхідної для укладення охоронного договору. Крім того, встановлений Наказом №935 строк для приведення облікової документації у відповідність до вимог законодавства на момент звернення прокурора до суду не сплинув.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідача у встановленому законом порядку було повідомлено про занесення спірного об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також доказів виникнення у нього обов`язку укласти охоронний договір у визначений законодавством строк. Так само позивачем не доведено належними доказами тотожність об`єкта культурної спадщини, визначеного у Наказі №935 за адресою м. Берегове, вул. Томаша Міхая, 22, та комплексу нерухомого майна, право власності на який зареєстровано за відповідачем за адресою м. Берегове, вул. Шевченка, 120.
За таких обставин сам факт неукладення охоронного договору не може бути безумовною підставою для висновку про протиправну бездіяльність відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджено наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали його укладенню, а також не встановлено, що відповідач ухилявся від виконання обов`язків, покладених на нього законодавством.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності всіх необхідних умов для покладення на відповідача обов`язку щодо укладення охоронного договору та не підтверджено протиправної бездіяльності останнього. Водночас встановлено, що на момент звернення до суду тривали заходи з оформлення необхідної пам`яткоохоронної документації, передбачені Наказом №935, а обов`язок відповідача щодо укладення охоронного договору не був належним чином реалізований з причин, які не можуть бути поставлені йому у вину. За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, - 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Берегівської окружної прокуратури (вул. І. Сечені, буд. 15, м. Берегово, Берегівський район, Закарпатська область) в інтересах держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) до Публічного акціонерного товариства "Берегово-Тиса" (вул. Шевченка, буд. 120, м. Берегово, Берегівський район, Закарпатська область, 90202) про зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	С.А. Гебеш