ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/1337/25	

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С. 
секретар судового засідання Копець Х.А. 

розглянувши апеляційну скаргу Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради від 02.03.2026 (вх. №ЗАГС 01-05/604/26 від 03.03.2026)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.02.2026 (повний текст рішення складено та підписано 13.02.2026, суддя П.Д. Пригуза)
у справі № 907/1337/25
за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (надалі - ДП ЗЕД "Укрінтеренерго"), м. Київ
до відповідача Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради, Закарпатська область, Хустський район, с. Міжгір`я
про стягнення коштів

з участю представників:
від позивача в режимі відеоконференції: Валентинова О.М.;
від відповідача: не з`явились; 

ВСТАНОВИВ:
ДП ЗЕД «Укрінтеренерго» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради про стягнення 29 791,28 грн пені, 387 137,56 грн інфляційних втрат, 375 062,73 грн 15% річних та 9 503,90 грн витрат на сплату судового збору. 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем існували договірні відносини щодо постачання електричної енергії постачальником «останньої надії». Факт споживання електричної енергії відповідачем підтверджується даними комерційного обліку (обсяги), що надає постачальнику «останньої надії» оператор системи розподілу/передачі, відповідно до положень п.10 постанови НКРЕ КП №312 від 28.12.2019, які відображені у звіті за фактичне споживання електричної енергії споживачами постачальника за розрахунковий період. Позивач зазначає, що ним належним чином виконано свої зобов`язання в частині постачання електричної енергії, в підтвердження чого покликається на акти купівлі-продажу електроенергії за січень-березень 2021 року на суму 639 560,34 грн. Однак, оскільки відповідачем оплата виставлених рахунків була здійснена з порушенням терміну, встановленого п. 5.10. глави 5 договору, позивачем, керуючись положеннями комерційної пропозиції №3 від 07.06.2019 та положеннями ст. 625 ЦК України нараховано відповідачу 29 791,28 грн пені, 375 062,73 грн 15% річних та 387 137,56 грн інфляційних втрат. 
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.02.2026 у справі № 907/1337/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради на користь ДП ЗЕД «Укрінтеренерго» борг в загальному розмірі 464 673,40 грн, яка складається з: пені – 5 000,00 грн , 3% річних – 74413,28 грн, 385 260,12 грн інфляційних втрат та 6970,10 грн судового збору . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
При ухваленні рішення суд встановив, що нарахування позивачем заборгованості за спожиту відповідачем електроенергію відбулось на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», звітів щодо фактичного (корисного) відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника «останньої надії», рахунків на оплату, актів купівлі-продажу електроенергії. На підставі п.6.1 та 7.4 комерційної пропозиції позивачем нараховано пеню в сумі 26 404,04 грн., 3% річних 372 066,41 грн та 385 260,12 грн інфляційних втрат. 
Щодо нарахування пені, то суд зазначив, що нарахування пені обмежувалось одним роком, що відповідає приписам п.13.1. комерційної пропозиції, та становить 26 404,04 грн. Врахувавши економічні і правові інтереси сторін у швидкому виконанні рішення і збереження платоспроможності сторін як гарантії виконання судового рішення, врахувавши повне погашення відповідачем суми основного боргу до відкриття провадження в даній справі, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру належної до сплати пені з 26 404,04 грн до 5000,00 грн, що визначено адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань.
Щодо стягнення передбачених договором 15% річних, судом враховано висновки ВП ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та зменшено розмір таких з 15% до 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, тобто з 372 066,41 грн до 74 413,28 грн.
При цьому, повністю визнано обґрунтованим розмір інфляційних витрат за порушення грошового зобов`язання в сумі 385 260,12 грн. 
Не погодившись частково з вказаним рішення, Відділ освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення в частині стягнення інфляційних втрат прийнято з порушенням норм матеріального права, а саме ст. ст. 6, 625, 526, 627, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалити нове рішення, в якому здійснити стягнення інфляційних втрат виключно в межах річного строку відповідальності встановленого договором.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції застосував норму матеріального права без урахування умов договору щодо строку та меж нарахування штрафних санкцій, хоча відповідно до ст. ст. 6, 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору, а укладений договір є обов`язковим для виконання. Фактично змінив погоджені сторонами умови відповідальності, що суперечить принципу свободи договору та забороні односторонньої зміни його умов. Вважає, що суд безпідставно визначив період нарахування інфляційних втрат поза межами річного строку, прямо встановленого договором, що призвело до необґрунтованого збільшення розміру стягнення. 
Позивач – ДП ЗЕД «Укрінтеренерго» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вказуючи на те, що пунктом 13.1. комерційної пропозиції №3 від 07.06.2019 передбачено нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання або неналежне виконання зобов`язання припиняється через один рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Звертає увагу, що позивачем взято до уваги постанову НКРЕКП від 26.04.2022 №413 та нараховано відповідачу пеню за період з 14.04.2021 по 23.02.2022. Щодо індексу інфляції, то вказує, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отримані компенсації від боржника. Покликається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Відповідач (скаржник) в судове засідання 02.06.2026 участі уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 14.04.2026 шляхом надіслання такої до електронного кабінету відповідача , і такий доставлено 17.04.2026 16:33.
В судове засідання 02.06.2026 в режимі відеоконференції з`явилася представниця позивача, яка надала пояснення по суті апеляційної скарги, в судових дебатах просила рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.02.2026 у справі №907/1337/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
Між ДП ЗД «Укрінтеренерго» (постачальник) та Відділом освіти, cім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальника «останньої надії» та комерційної пропозиції (т-1, а.с.9-12). Укладений між сторонами договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» є публічним договором приєднання, розміщений на сайті ДПЗД «Укрінтеренерго» (https://uie.kiev.ua) та відповідно до ч. 8 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 3.4.4. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (надалі Правила) вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу (відповідачу у справі).
Згідно з п. 2.1. договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору, що зазначені в додатку № 1 до договору (комерційна пропозиція).
На час укладення сторонами договору чинною була комерційна пропозиція №3 від 07.06.2019 (т-1, а.с.13-15).
Пунктом 3.1. договору визначено, що постачальник здійснює постачання електричної енергії споживачу з моменту припинення постачання електричної енергії споживачу діючим електропостачальником у випадках, зазначених в п. 3.2. цієї глави.
Відповідно до п. 5.1. договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором, згідно з комерційною пропозицією з постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», яка є додатком до цього договору.
Відповідно до змісту додатку 1 до договору (комерційної пропозиції) ціна на електричну енергію формується згідно порядку формування ціни, за якою здійснюється постачання електричної енергії споживачам постачальником «останньої надії», затвердженого постановою НКРЕКП від 05.10.2018 № 1179. Ціни постачальника наведені у додатку до цієї комерційної пропозиції.
Розрахунковим періодом за договором є календарний місяць (п. 5.8. договору).
Умовами п.5.10. договору визначено, що оплата виставленого постачальником рахунка за цим договором має бути здійснена споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої споживачем.
Позивач зазначає, що ним належним чином виконано свої зобов`язання в частині постачання електричної енергії, в підтвердження чого покликається на акти купівлі-продажу електроенергії за січень-березень 2021 року на загальну суму 639 560,34 грн (т-1, а.с.18,21, 24 зворот-26). 
Проте, оплата виставлених позивачем рахунків була здійснена відповідачем з порушенням терміну, встановленого п.5.10 глави 5 договору про постачання електричної енергії з постачальником «останньої надії», що підтверджується випискою по рахунку від 21.09.2021 на суму 502,68 грн та 78 398,45 грн (т-1, а.с.29), а також платіжною інструкцією №1530 від 21.10.2025 на суму 560 659,21 грн (т-1, а.с.30) 
Пунктом 6.1. комерційної пропозиції сторони погодили, що за внесення передбачених умовами договору платежів з порушенням термінів, визначених даною комерційною пропозицією, постачальник має право нарахувати споживачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.
Відповідно до п. 7.4. комерційної пропозиції, споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, на вимогу постачальника зобов`язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання та 15% річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.
Пунктом 13.1. комерційної пропозиції передбачено, що сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання або неналежне виконання зобов`язання припиняється через 1 рік від дня, коли таке мало бути виконано.
Пунктом 14.1 комерційної пропозиції передбачено, що, керуючись статтею 259 ЦК України сторони домовились встановити у договорі збільшений строк позовної давності: строк загальної позовної давності щодо стягнення боргу тривалістю 5 років; строк спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій (штраф, пеня), тривалістю 5 років.
Дана комерційна пропозиція є чинною з 01.07.2019 та підписана сторонами.
Відповідно до протоколу розрахунку за типом заборгованості пеня, 15% річних та інфляції за період з 14.04.2021 по 20.10.2025 (включно) розмір санкцій, згідно заяви про зменшення позовних вимог, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання становить 783 730,57 грн, з яких: 26404,04 грн пеня, 372 066,41 грн 15% річних та 385260,12 грн інфляційних втрат (т-1, а.с.58-59). 
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.
Предметом розгляду апеляційної скарги Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради є стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 385 260,12 грн, що і підлягає дослідженню судом апеляційної інстанції. 
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 Цивільного кодексу України).
Як встановлено з обставин справи, відповідачем порушено строки оплати за поставлений природній газ, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. 
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Як зазначалося вище, позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 14.04.2021 по 20.10.2025 в сумі 387 137,65 грн. 
Скаржник стверджує, що відповідно до п.13.1. комерційної пропозиції №3 від 07.06.2019, яка є невід`ємною частиною договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» прямо передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання припиняється через один рік від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. 
У цивільному законодавстві визначено, що штрафними санкціями є неустойка, штраф, пеня ( стаття 549 ЦК України).
Верховний суд неодноразово робив правові висновки, що інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України не є штрафом, пенею чи неустойкою, тобто, не належать до штрафних санкцій. Вони мають компенсаційний характер і покликані відшкодувати знецінення грошей через інфляцію.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). 
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. 
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. 
Отже, інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. 
Тому твердження скаржника про те, що суд першої інстанції змінив погоджені сторонами умови відповідальності (договору), що суперечить принципу свободи договору та забороні односторонньої зміни його умов, а тому визначив період нарахування інфляційних втрат поза межами річного строку, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими.
Отже, за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного рішення колегія суддів констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів та висновків, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.02.2026 у справі №907/1337/25, а зводяться до різного трактування положень законодавства.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд 
ухвалив:
1. Апеляційну скаргу Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури Міжгірської селищної ради від 02.03.2026 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.02.2026 у справі № 907/1337/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук