ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" травня 2026 р. Справа№ 910/11119/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Гончарова С.А. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 06.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 (повний текст рішення складено та підписано 22.12.2025)

у справі №910/11119/25 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна»
про стягнення 1 986 328,22 грн

В С Т А Н О В И В :

04.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» про стягнення 1 986 328,22 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 не у повному обсязі оплатив поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 1 986 328,22 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» грошові кошти у розмірі 1 986 328 грн 22 коп. та судовий збір у розмірі 23 835 грн 94 коп.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» звернулося 12.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 11.01.2026, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/11119/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Скаржник (відповідач) стверджує, що суд першої інстанції безпідставно вважає доведеним факт поставки товару позивачем відповідачеві та порушення договірних зобов`язань відповідачем в частині остаточного розрахунку з позивачем, оскільки в матеріалах справи відсутні докази та позивачем не доведено факт складання та вручення відповідачеві видаткової накладної, свідоцтва про виготовлення елементів трубопроводу, пакувального листа, рахунку-фактури та повідомлення про готовність продукції до відвантаження, як обов`язкова передумова для сплати авансового платежу.
Крім того, скаржник зазначив, що надані позивачем видаткові накладні не відповідають законодавчо встановленим вимогам до їх оформлення, як первинних документів, що підтверджують факт господарської операції, так як у видаткових накладних відсутні підписи та печатки учасників господарської операції.
А тому скаржник вважає, що суд першої інстанції надав перевагу доказам позивача, які не відповідають дійсним обставинам справи, та не належними та достовірними.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/11119/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Сибіга О.М., Кравчук Г.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/11119/25 залишено без руху, запропоновано апелянту усунути недоліки, а саме надати докази, що підтверджують сплату судового збору у розмірі 35 753,90 грн.
19.01.2026 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, яка сформована в системі «Електронний суд» 18.01.2026, до якого долучено докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/11119/25. Призначено розгляд справи на 18.02.2026.
30.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач заперечив проти доводів відповідача та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
16.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 13.02.2026, про надання представнику можливості приймати участь у судовому засіданні у справі №910/11119/25, призначеному на 18.02.2026, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодекс України у розгляді справи №910/11119/25 оголошено перерву до 11.03.2026. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТіПіБіеС Продакшн" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.03.2026 у справі №910/11119/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 прийнято справу №910/11119/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нуклесолар Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Сибіга О.М. Розгляд справи №910/11119/25 призначено на 06.05.2026 в режимі відеоконференції.
В судове засідання 06.05.2026 з`явився представник відповідача. Представник позивача брав участь у судовому засіданні 06.05.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Представник позивача надав свої пояснення, в яких заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX, Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.07.2025 №4524-IX, Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.10.2025 №4643-IX, Указом Президента України від 12.01.2026 №40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 14.01.2026 №4757-IX, Указом Президента України від 27.04.2026 №342/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 28.04.2026 № 4857-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 04 травня 2026 року строком на 90 діб, тобто до 02 серпня 2026 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 25.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТММ-Енергобуд Менеджмент», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн», (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» укладено Договір постачання №Р25.01/03-20, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується виготовити та поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах Договору продукцію в номенклатурі, кількості, за цінами, вказаними в специфікаціях до Договору (далі «Специфікації»), які є невід`ємними його частинами.
Відповідно до п. 2.1 Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 ціна за одиницю продукції, а також загальна сума продукції вказуються в Специфікаціях до Договору.
Загальна вартість Договору визначається як загальна вартість оформлених Специфікацій (п. 2.2 Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020).
Згідно з п. 2.3 Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 порядок оплати продукції за Договором вказано у Специфікаціях.
Датою оплати продукції за Договором вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 2.4 Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020).
Відповідно до п. 3.4 Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 датою постачання продукції (партії продукції) і переходу прав власності, а також ризиків втрати або пошкодження продукції вважається дата, зазначена у видатковій накладній.
Договiр вступає в силу вiд дати його пiдписання та скрiплення печатками i дiє до 31.12.2022 року, а в частинi виконання зобов`язань - до повного виконання Сторонами зобов`язань за цим договором (п. 9.12 Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020).
21.07.2020 між сторонами була складена Специфікація №5 до Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 на суму 2 665 328,22 грн, в якій сторони погодили найменування товару, його кількість, ціну; визначили строк оплати товару: - авансовий платіж №1 в сумі 50% від суми специфікації сплачується протягом 5-тибанківських днів від дати специфікації, - авансовий платіж №2 від суми специфікації сплачується протягом 5-ти банківських днів від дати надання повідомлення про готовність продукції до відвантаження.
Як стверджує позивач, відповідно до видаткової накладної №240 від 26.10.2020 на суму 1 147 633,08 грн відповідачу поставлено товар на суму 1 147 633,08 грн, відповідно до видаткової накладної №278 від 20.11.2020 товар на суму 169 577,82 грн, відповідно до видаткової накладної №291 від 30.11.2020 товар на суму 1 348 117,32 грн, що разом становить 2 665 328,22 грн.
Відповідачем було перераховано грошові кошти позивачеві за оплату товару за Специфікацією №5 на загальну суму 1 250 000,00 грн., на підтвердження чого позивачем долучено до позовної заяви копії банківських виписок з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн».
Додатковою угодою №6 від 28.12.2020 сторони продовжили строк дії договору до 31.12.2023.
22.06.2021 між сторонами була складена Специфікація №10 до Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 на суму 1 964 399,95 грн, в якій сторони погодили найменування товару, його кількість, ціну; визначили строк оплати товару: - авансовий платіж №1 в сумі 50% від суми специфікації сплачується протягом 5-тибанківських днів від дати специфікації, - авансовий платіж №2 від суми специфікації сплачується протягом 5-ти банківських днів від дати надання повідомлення про готовність продукції до відвантаження.
Як зазначає позивач, він поставив відповідачеві товар на загальну суму 1 964 399,95 грн., на підтвердження чого надав видаткову накладну №231 від 12.10.2021 на суму 182 949,02 грн та видаткову накладну №252 від 16.11.2021 товар на суму 1 781 450,93 грн.
Відповідач перерахував позивачу грошові кошти за оплату товару за Специфікацією №10 на загальну суму 1 393 399,95 грн., на підтвердження чого позивачем долучено до позовної заяви копії банківських виписок з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн».
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 не у повному обсязі оплатив поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 1 986 328,22 грн. за вказаними специфікаціями №5 від 21.07.2020 та №10 від 22.06.2021.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Отже, оскільки відповідно до Специфікації №5 до Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 2 665 328,22 грн, тоді як відповідач сплатив на вказаний товар грошову суму розміром 1 250 000,00 грн, заборгованість відповідача з оплати товару за Специфікацією №5 склала 1 415 328,22 грн.
Відповідно до Специфікації №10 до Договору постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 позивач поставив відповідачу товар на суму 1 964 399,95 грн, проте відповідач сплатив за вказаний товар грошову суму розміром 1 393 399,95 грн. та, відповідно, заборгованість відповідача з оплати товару за Специфікацією №10 склала 571 000,00 грн.
Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду доказів оплати відповідачем товару на суму 1 986 328,22 грн (за Специфікацією №5 у сумі 1 415 328,22 грн. та за Специфікацією №10 у сумі 571 000,00 грн.).
В свою чергу, відповідач вказував як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, на відсутність належних та допустимих доказів виконання позивачем обов`язку з поставки товару за спірними видатковими накладними, оскілки вони не містять підписів відповідача, а отже не підтверджують факт здійснення господарської операції.
Проте, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).
Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.
Тлумачення наведених вище норм Цивільного та Господарського кодексів України свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.
У справі, що розглядається, спірним, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання факту поставки відповідачу товару за Договором, розміру оплати та як результат суми боргу за поставлений товар, стягнення якої є предметом даного позову.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.
Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
При цьому, принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірні правовідносини за Специфікацією №5 виникли 21.07.2020, а за Специфікацією №10 22.06.2021. Оплата товару з боку відповідача була здійснена останнім у період з 05.05.2021 по 02.03.2023.
А тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наведені обставини дають суду право критично оцінювати заперечення відповідача про те, що здійснені ним проплати були в якості попередньої оплати без фактичного отримання товару, оскільки у випадку здійснення попередньої оплати та непоставки продавцем товару покупець має право, зокрема, вимагати повернення суми попередньої оплати.
В свою чергу, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача (покупця) до позивача (продавця) з будь-якими вимогами повернути суму попередньої оплати або виконати обов`язок та поставити товар, зважаючи на те, що оплати відповідач почав здійснювати ще у 2021 році.
Крім того, як вже зазначалось вище, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, в зв`язку з чим позивачем долучено до матеріалів справи копії відповідних податкових накладних та відвантажувальних специфікацій, копію Договору відповідального зберігання від 01.07.2020, копії актів повернення майна із зберігання, що в своїй сукупності дають суду підстави дійти висновку в обґрунтованості тверджень позивача про поставку ним відповідачу товару за спірними накладними, наведеними вище.
Додатково, щодо посилання відповідача на те, що податкові накладні не є первинними документами, якими може підтверджуватися факт здійснення господарської операції, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Дійсно, як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.
Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Відповідно до пункту 201.7 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, позивачем відображались господарські операції зі спірних поставок товару протягом спірного періоду в податковому обліку продавця - позивача, що також підтверджує факт поставки товару в сукупності з іншими доказами.
Також судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01.11.2023 у справі №757/49525/23-к було надано дозвіл старшому слідчому в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковнику поліції Онуфрієнку Дмитру Анатолійовичу та іншим слідчим слідчої групи у кримінальному провадженні на проведення обшуку виробничих потужностей та адміністративних будівель за місцем здійснення господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» з метою фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення та вилучення контрактів (договорів), додатків до них, додаткових угод, документів, які підтверджують виконання договорів, інших документів, речей та даних, що засвідчують факт виробництва та постачання Товариством з обмеженою відповідальністю «ТіПіБіеС Продакшн» продукції в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна», ДП «НАЕК «Енергоатом» з 2018 по 2023 роки, а також аналогічних документів щодо постачання продукції ДК «Росатом», АО «Атомстройэкспорт» (ОДРН 1027739496014, рф, м. Нижній Новгород), АО «Росатом Сервіс» (ОДРН 1117746845523, рф, м. Москва) за посередництва підприємств-нерезидентів в період з 24.02.2022 по даний час, необхідної для будівництва та обслуговування АЕС «Аккую» (Республіка Туреччина), АЕС «Куданкулам» (Республіка Індія), АЕС «Руппур» (Бангладеш), Тяньванської АЕС (Китайська Народна Республіка), АЕС «Сюйдапу» (Китайська Народна Республіка), Курської АЕС (рф), Ростовської АЕС (рф); - документів, що підтверджують транспортування (перевезення) товарів (договорів перевезення, транспортного експедирування та документів про їх виконання (товарно-транспортних накладних), договорів зберігання товару, довіреностей; фінансово- господарських документів, що підтверджують сплату коштів (платіжних доручень, виписок банківських установ, прибуткових та видаткових касових ордерів, чеків реєстратора розрахункових операцій, актів звірки розрахунків, ключів управління системою клієнт-банк); реєстрів отриманих і виданих податкових накладних; реєстраційних документів, а також документів щодо участі засновників та кінцевих бенефіціарних власників TPBS GROUP AG (Швейцарія, 6039 Рут Д4, Плац, 4, реєстраційний номер: СНЕ-491.650.961) у здійсненні за кордоном господарської діяльності щодо постачання в період з 24.02.2022 по даний час продукції виробництва ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН», необхідної для будівництва та обслуговування АЕС «Аккую» (Республіка Туреччина), АЕС «Куданкулам» (Республіка Індія), АЕС «Руппур» (Бангладеш), Тяньванської АЕС (Китайська Народна Республіка), АЕС «Сюйдапу» (Китайська Народна Республіка), Курської АЕС (рф), Ростовської АЕС (рф); документів що підтверджують повноваження осіб підписувати документи на момент їх укладання а також печаток та штампів підприємств (установ), які перебуватимуть у відповідних приміщеннях та які використовувались для вчинення зазначеного злочину; магнітних носіїв інформації (карток-пам`яті, флеш-накопичувачів, жорстких дисків, CD-DVD дисків), мобільних телефонів, сім-карток, комп`ютерної техніки, ноутбуків, планшетів, роутерів а також інших пристроїв, що використовувались під час вчинення злочину та можуть бути засобом або знаряддям їх вчинення; рукописних та печатних чорнових записів із відображенням номерів телефонів, розподілення грошових коштів, планування зустрічей; банківських документів та карток, а також речей та предметів, обіг яких заборонено законом та інші речей та документів, які мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні і можуть бути доказами під час судового розгляду.
Відповідно до Протоколу обшуку від 08.11.2023 вказані документи, в тому числі й ті, які стосувались господарських відносин між сторонами у цій справі, були вилучені у позивача.
За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відхилив будь-які заперечення відповідача, що стосуються неотримання ним товару за спірними видатковими накладними.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов`язання за Договором постачання №Р25.01/03-20 від 25.03.2020 та здійснив поставку відповідачеві товару згідно з умовами договору та специфікацій №5 та №10.
Водночас, відповідачем не надано належні та допустимі докази виконання ним зобов`язань за договором в частині здійснення оплати поставленого товару на загальну суму 1 986 328,22 грн.
З огляду на вищезазначене, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 1 986 328,22 грн., яка є доведеною та обґрунтованою.
Щодо інших аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/11119/25 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нуклесолар Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/11119/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2025 у справі №910/11119/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4. Матеріали справи №910/11119/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 19.05.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді С.А. Гончаров

О.М. Сибіга