КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1716/2026 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ
Справа № 761/16692/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Київської міської ради, яка подана представником Глущенком Антоном Володимировичем, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року, постановлену у складі судді Матвєєвої Ю.О.,
у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна, Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський», Голова Правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський» Командовський Павло Сергійович про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан,
встановив:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року позов Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна, Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський», Голова Правління Автокооперативу по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський» Командовський Павло Сергійович про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача Київської міської ради - Глущенко А.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
Залишаючи своєю ухвалою без руху зазначений позов, суд першої інстанції виходив з того, що набув чинності Закон України № 4292-ІХ, яким запроваджено обов`язок внесення на депозитний рахунок суду коштів у розмірі, еквівалентному вартості нерухомого майна, яке може бути витребуване за позовом органу державної влади, органу місцевого самоврядування.
Проте суд не врахував, що у його провадженні перебувала справа за позовом про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельної ділянкою, а не про її витребування, у зв`язку з чим підстави для застосування норм вищезазначеного Закону були відсутні, оскільки спірна земельна ділянка не вибула з володіння позивача в розумінні втрати контролю (здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку) чи передачі іншій особі, таким чином, суд не дотримав норми матеріального права, застосувавши закон, що не підлягав застосуванню.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що спірні правовідносини є майновими, адже позовна вимога про повернення земельної ділянки з приведенням її у придатний для використання стан не піддається грошовій (вартісній) оцінці, оскільки вирішення спору не призведе до переходу права власності на майно до іншої особи.

В судовому засіданні представник позивача Київської міської ради - Глущенко А.В. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з викладених у ній підстав.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що не перешкоджає апеляційному перегляду ухвали суду відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що у травні 2023 року позивач Київська міська рада звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності від 26.01.2022 року № 63069378 та здійснення на його підставі у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2566389180000) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього.
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 33,3 кв.м. та повернути Київській міській ради земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, орієнтованою площею 33,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в межах земельної ділянки з кадастровим номером 800000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та зазначено, що позивачу слід усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми в розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок) здійсненої в порядку, визначеному законом «Про оцінку земель», чинної на дату подання позовної заяви, і додати до позову вказані документи та в розмірі оцінки нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, а саме гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 33,3 кв. м., що розташований на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, ураховуючи майновий характер спірних правовідносин, а саме в частині зобов`язання відповідача - усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва : гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20 кв.м. та повернути Київській міській ради земельну ділянку площею 0,003 га (33,3 кв.м) та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, орієнтовною площею 33,3 кв.м, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан, зміст позовної заяви має містити ціну позову, яка має бути визначена позивачем вартістю заявленого позивачем нерухомого майна та земельної ділянки, зокрема:
1) вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовано гараж № НОМЕР_1 , та яку позивач просить повернути Київській міській раді з приведенням її у придатний для використання стан;
2) вартість гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 33,3 кв.м., що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказані обставини мають бути підтверджені Звітом про оцінку земельної ділянки та нерухомого майна, чинним станом на день звернення позивача з позовом до суду, тобто не більше шести місяців з дня проведення оцінки такого майна, - що є вимогою п. 3 ч. 3 ст. 175 та п. 2 ч. 1 ст. 176 Цивільного процесуального кодексу України.
Враховуючи, що позивач звернувся з позовом до суду 15.05.2023 року, позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 2684,00 грн. та за одну вимогу майнового характеру у розмірі 1,5 відсотка ціни позову (але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Однак, позивачем ціну позовну не визначено. При цьому позивачем в якості доказу сплати судового збору долучено до позовної заяви платіжну інструкцію № 509 від 08.05.2023 року про сплату судового збору у розмірі 5368,00 грн.
Таким чином, позивачем на виконання приписів даної ухвали суду має бути визначено ціну позову, яка визначається вартістю спірної земельної ділянки та вартістю спірного нерухомого майна, та має бути доплачено судовий збір у розмірі 1,5 відсотка від ціни позову.

11 липня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких зазначено, що положення Закону № 4292-ІХ не підлягають застосуванню до правовідносин у даній справі, оскільки способом захисту порушених інтересів держави і спірних правовідносинах є пред`явлення негаторного позову у порядку ст. 391 ЦК України щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном. Водночас вважає, що положення Закону № 4292-ІХ стосуються виключно захисту інтересів держави шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна у добросовісного набувача. Тобто, на момент пред`явлення позову до набрання чинності Закону № 4292-ІХ позивачем з урахування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а також з посиланням на відповідну судову практику, обрано вірний спосіб захисту у спірних правовідносинах - пред`явлення негаторного позову. Наголосив, що позовна заява на час направлення до суду відповідала вимогам ст. 177 ЦПК України, тобто редакції, що діяла на момент звернення, проте в подальшому вказаним законом ч. 4 ст. 177 ЦПК України було доповнено другим абзацом. Зазначив, що в законодавстві України, в тому числі у Законі № 4292-ІХ відсутні норми, які вказають на те, що абзац другий ч. 4 ст. 177 ЦПК України має зворотну дію в часі.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2025 року позовну заяву було залишено без розгляду з тих підстав, що позивачу слід було усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми в розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок) здійсненої в порядку, визначеному законом «Про оцінку земель», чинної на дату подання позовної заяви, і додати до позову вказані документи та в розмірі оцінки нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, а саме гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 33,3 кв. м., що розташований на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України від 12 березня 2025 р. №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся позивач.
Оскільки позивач не усунув визначених судом недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, отже провадження у справі є таким, що відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу (зокрема, вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України), а позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи і нормам процесуального права.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Частинами 3 та 4 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Київська міська рада звернулася із даним позовом до суду у травні 2023 року, провадження у справі відкрито ухвалою суду від 18 травня 2023 року. При цьому суддя дійшов висновку, що позовна заява відповідає вимогам статей 175 та 177 ЦПК України.
Законом України № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року, який набув чинності 09 квітня 2025 року, було внесено зміни, зокрема, до статей 261, 388, 390 і 391 ЦК України.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 391 ЦК України, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Згідно ч. 5 ст. 390 ЦК України, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з абзацом 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України, в редакції Закону України № 4292-IX, у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. 
Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України, у редакції Закону України № 4292-IX).

Зазначена редакція частини 4 статті 177 ЦПК України набула чинності 09 квітня 2025 року, тобто після подачі позовної заяви та відкриття провадження у даній справі.
Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Застосовуючи положення ч. 4 ст. 177 ЦПК України у редакції Закону № 4292-ІХ, суд першої інстанції послався на Прикінцеві та перехідні положення до Закону № 4292-ІХ, якими передбачено зворотну дію в часі положень цього Закону в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна.
Однак, пунктом 2 розділу ІІ Закону № 4292-ІХ передбачено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що Законом № 4292-ІХ не передбачено зворотну дію в часі положень ч. 4 ст. 177 ЦПК України та послався на положення процесуального закону, які не підлягають застосуванню у даній справі.

Предметом позову у даній справі є вимоги Київської міської ради про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва, у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування реєстраційного запису про державну реєстрацію права власності відповідача на гараж, зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва, повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна з приведенням її у придатний для використання стан на підставі статті 391 ЦК України (у редакції на час звернення до суду з позовом).
У постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 у справі № 127/8274/24, 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 , від 01 грудня 2025 у справі № 354/419/25 сформульовано наступні правові висновки.
Обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна у недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Отже, приписи Закону № 4292-IX розраховані на вирішення правових ситуації, пов`язаних з витребуванням майна саме у добросовісних набувачів, тобто застосування цього закону залежать від підстав пред`явленого позову.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 та від 01 грудня 2025 року в справі № 354/419/25, у разі встановлення під час судового розгляду наявності підстав для застосування положень частини 2 статті 391 ЦК України та частини 5 статті 390 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні позову, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, проаналізувавши зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що норми Закону України від 12.03.2025 № 4292 не застосовні в цій справі, адже, обираючи спосіб захисту, позивач пред`явив негаторний, а не віндикаційний позов, вимагаючи зобов`язати відповідача, зокрема, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, а не витребувати спірну земельну ділянку з володіння ОСОБА_1 .
Як вбачається з позовної заяви , позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 під будівництво ні ОСОБА_1 , ні іншим фізичним чи юридичним особам у власність чи користування не приймала. Позивач вважає, що збудована відповідачем споруда ( гараж) є самочинним будівництвом та перешкоджає реалізації Київській міській раді права власності ( володіння, розпорядження) земельною ділянкою, тому способом захисту порушеного права позивач обрав саме усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою.
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц сформульовано правовий висновок, згідно з яким предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (пункти 37-39 постанови Суду).
Стаття 391 ЦК України, у редакції на час звернення до суду з даним позовом, передбачала, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 570/2575/20, тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Отже, суд першої інстанції не врахував, що позивач наполягав, що позов є негаторним, не пов`язаний з підтвердженням права власності, предметом позову є вимога про повернення земельної ділянки комунальної форми власності під самочинним об`єктом нерухомого майна ( гаражем), що виключає можливість застосування статті 388 ЦК України, тому суд зобов`язаний здійснювати розгляд справи у межах заявлених позовних вимог відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК країни.
Беручи до уваги, що предметом судового розгляду в цій справі є негаторний позов (про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою), а не віндикаційний (про витребування майна з чужого незаконного володіння), колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді ухвали місцевого суду.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а викладені в ній мотиви залишення позову без розгляду не відповідають фактичним обставинам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Київської міської ради, яка подана представником Глущенком Антоном Володимировичем, - задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.