Номер провадження: 22-ц/813/4926/26 
Справа № 523/17758/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
Вадовської Л.М., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря Малюти Ю.С., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – Одеська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2025 рокуу складі судді Аліної С.С., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеської міської ради, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його відчим ОСОБА_2 . Після смерті вітчима відкрилася спадщина на квартиру під номером АДРЕСА_1 . Спадкоємцем після смерті відчима є мати Позивача, тому ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини, так як не є його кровним родичем. Через деякий час в квартирі знайшов заповіт на своє ім`я. На наступний день звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. на що отримав відповідь, про пропуск строку на прийняття спадщини, після смерті відчима і те, що для поновлення строку позивач має право на звернення до суду.
Позивач вважає, що пропустив строк прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не знав про наявність заповіту, з цих підстав суд повинен визначити додатковий строк для прийняття спадщини. 

Позиція відповідача в суді першої інстанції
Від Одеської міської ради жодних заяв, пояснень, заперечень чи відзиву на позовну заяву до суду не надходило. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Заочним рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки наведені ним обставини не свідчать про існування об`єктивних та непереборних перешкод для своєчасного прийняття спадщини. Крім того, судом встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог і не довів обставин, на які посилався як на підставу позову, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовну заяву в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було з`ясовані всі обставини даної справи, одні з них це хто є належним відповідачем за пред`явленим позовом, зокрема, не встановили коло спадкоємців, які прийняли спадщину, чи є позивач саме правонаступником. Відповідні докази у матеріалах провадження відсутні. Суд зробив передчасний висновок про відмову у позові, розгляд справи відбувся формально. 
Крім того, судом не взято до уваги те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або іншої черги спадкоємців, які набували право на спадкування за законом, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. 
Зазначає, що він пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, так як йому не було відомо про наявність заповіту на його ім`я, відповідно в шестимісячний строк ним заяву про прийняття спадщини не було подано. При цьому він не входив до кола спадкоємців за законом (будь – якої черги), і не знав про наявність заповіту на його ім`я, однак має право на спадкування за заповітом. 

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Одеської міської ради не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 28.05.2026 та проведенному в режимі відеоконференції з`явилися представник ОСОБА_1 – адвокат Дьоміна Т.В. 
Представник Одеської міської ради до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржниця посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , актовий запис №207, вбачається що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , яке видано Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 207 (а.с.12).
В позовній заяві позивач вказує, що померлий ОСОБА_2 був вітчимом позивачу ОСОБА_1 . 
Відповідно до копії заповіту від 19.04.2019, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., вбачається що ОСОБА_2 склав заповіт на користь ОСОБА_1 ( а.с.15).
Відповідно до копії листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. за № 590/02-14 від 14.10.2024 року, позивачу ОСОБА_1 роз`яснено ст.1269,ст.1270 ЦК України, надано письмову відповідь щодо звернення до суду (а.с. 56).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Так, відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом і за законом.
Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику, у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.
Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що «при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Суди вирішують питання поважності причин пропуску зазначеного строку та визнають поважними: хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.»

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.
При цьому, ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.
Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.
Встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті його вітчима - ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира  АДРЕСА_1 . За життя між ним та спадкодавцем склалися теплі сімейні стосунки, однак він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав, що не є спадкоємцем після смерті вітчима та що спадщину прийматиме його мати.
Позивач зазначав, що лише згодом під час прибирання квартири спадкодавця ним було виявлено заповіт, складений на його ім`я. Після цього він звернувся до нотаріуса, де дізнався про пропуск строку для прийняття спадщини та необхідність звернення до суду для вирішення питання про визначення додаткового строку. 
Поважність причин пропуску строку позивач обґрунтовував тим, що не знав про існування заповіту на свою користь, а тому був переконаний у відсутності в нього права на спадкування та не звернувся своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50 цс 24 у пунктах 150-153 здійснила тлумачення приписів частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, та сформулювала такі висновки щодо застосування зазначених норм права, а саме те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.
Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/5757/23 від 26 червня 2024 року.
Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.
У даній справі ОСОБА_1 не є учасником спадкування на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем, тому необізнаність його про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Отже, заповіт від 19.04.2019 був для нього єдиною підставою набуття права на спадкування спірного майна, а до моменту, коли йому стало відомо про його існування, у нього об`єктивно не було підстав вважати себе спадкоємцем та вчиняти юридично значимі дії щодо прийняття спадщини.
Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 знав або повинен був знати про своє право на спадкування раніше, а тому висновок про відсутність поважних причин пропуску строку не ґрунтується на належній оцінці встановлених обставин.
Натомість матеріалами справи підтверджується, що після виявлення заповіту позивач ОСОБА_1 без зволікань звернувся до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. Отже, пропуск строку для прийняття спадщини був зумовлений відсутністю у позивача відомостей про існування заповіту та, відповідно, про наявність у нього права на спадкування, що за конкретних обставин цієї справи свідчить про існування об`єктивних труднощів для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини та є поважною причиною пропуску такого строку.
Вищенаведене свідчить про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, у зв`язку із чим заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є доведеною, тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 . 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк на прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24.06.2026.

Головуючий Є.С. Сєвєрова 

Судді: Л.М. Вадовська 

С.О. Погорєлова