Справа № 635/7490/24 
Провадження № 2/635/824/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Процедура.

Позов подано представником позивача — адвокатом Пархомчуком Сергієм Валерійовичем (довіреність від 29.12.2023, договір про правову допомогу без номера від 29.12.2023. Позовна заява відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України та прийнята до розгляду ухвалою суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відомості про сплату судового збору підтверджуються платіжною інструкцією № 31563 від 18.07.2024 на суму 2422 грн. 40 коп. 

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про розгляд справи шляхом направлення копії позову та судових документів на адресу, зазначену у позові (смт. Бабаї, вул. Шумилого Командарма, 133), але відзиву або пояснень суду не надала.

Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

Факти.

До суду подано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 189690 від 26.04.2021 року. 
У позові зазначено ціну позову 15300 грн. 00 коп. 
У позові зазначено сплату судового збору 2422 грн. 40 коп. із застосуванням коефіцієнта 0,8.
Платіжною інструкцією підтверджується сплата судового збору 2422 грн. 40 коп. за позовом до ОСОБА_1 . 
У позові наведено дані сторін та представника позивача (адвокат Пархомчук Сергій Валерійович) і зазначено наявність кабінету в ЄСІТС. 
У позові наведено ідентифікаційні дані відповідача, зокрема: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 . 
Витяг з реєстру боржників містить відомості про боржника ОСОБА_1 та кредитний договір № 189690 від 26.04.2021 року, а також структуру заборгованості: тіло 3000 грн. 00 коп., проценти 12300 грн. 00 коп., разом 15300 грн. 00 коп. 
У позові зазначено, що 26.04.2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 189690. 

Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту № 189690 передбачає суму кредиту 3000 грн. 00 коп. та зазначає строк кредиту 21 день та кінцеву дату 16.05.2021 року. 

Індивідуальна частина договору також містить умови процентів: 730 % річних, що відповідає 2 % на добу, із фіксованістю ставки та зазначенням комісії 15 % від суми кредиту за користування системою дистанційного отримання фінансового кредиту. 

Додаток № 1 до договору містить графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту: сума кредиту 3000 грн. 00 коп., комісія 450 грн. 00 коп., фіксована ставка 2 % за день, сума нарахованих процентів 1260 грн. 00 коп., до сплати всього 4710 грн. 00 коп. ,
У додатку № 1 до договору зазначено «електронний підпис» із позначенням «АВ6275». 

Довідка про ідентифікацію клієнта містить відомості, що кредитний договір № 189690 було акцептовано із застосуванням аналога власноручного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора в інформаційній системі товариства, а також зазначає одноразовий ідентифікатор «КЛ6275» і дату його направлення 26.04.2021 року. 

Інформаційна довідка технологічного оператора платіжних послуг ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» підтверджує успішну транзакцію типу «видача» на суму 3000 грн. 00 коп. із датою та часом проведення 2021-04-26 12:34:05, із зазначенням платіжної картки НОМЕР_1 та описом «видача кредиту #189690». 

Вимога про виконання зобов`язань за кредитним договором містить посилання на договір факторингу № 01-17/02/2022 від 17.02.2022 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» і повідомляє про відступлення права вимоги за кредитним договором № 189690 від 26.04.2021 року. 

У вимозі зазначено структуру заборгованості на дату відступлення 15750 грн. 00 коп., у тому числі: тіло 3000 грн. 00 коп., «комісії і відсотки» 12300 грн. 00 коп., «штрафи/пеня» 450 грн. 00 коп. 

У виписці з особового рахунку за кредитним договором № 189690 наведено загальний розмір заборгованості 15750 грн. 00 коп. станом на 21.05.2024 року та структуру: тіло 3000 грн. 00 коп., проценти 12300 грн. 00 коп., штрафи/пеня 450 грн. 00 коп. ,

У виписці з особового рахунку також зазначено, що станом на 25.06.2024 року ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» повідомляє про непогашення боргу та про відсутність подальшого нарахування процентів і штрафних санкцій. 

У тексті позову зазначено, що станом на 25.06.2024 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 15300 грн. 00 коп. та складається з: тіло 3000 грн. 00 коп., проценти 12300 грн. 00 коп. 

До матеріалів додано опис вкладення до поштового відправлення на адресу відповідача, який містить перелік документів, зокрема: позовна заява, копії договору і додатка, довідки/виписки, витяг з реєстру боржників, вимога, докази направлення, а також договір про надання правової допомоги та пов`язані документи. 

Список згрупованих відправлень АТ «Укрпошта» містить відомості про поштове відправлення на ім`я ОСОБА_1 із позначкою «з описом вкладення» та номером відправлення 0504017053084. 

Копії фіскальних чеків АТ «Укрпошта» датовані 24.07.2024 року та підтверджують оплату поштових послуг. 

Орієнтовний розрахунок судових витрат у позові визначено у сумі 12922 грн. 40 коп., з яких 10500 грн. 00 коп. — витрати на професійну правничу допомогу, 2422 грн. 40 коп. — судовий збір. 

У позові зазначено, що обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору законом не встановлено, а також міститься підтвердження про неподання іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав

Право.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Стандарти Суду справедливості Європейського Союзу у справах щодо споживчого кредитування (зокрема у справі «Радлінгер») виходять з того, що суд у спорах із слабкою стороною має перевіряти дотримання імперативних гарантій захисту споживача та наслідки їх порушення навіть без активних заперечень споживача; доказовий тягар ключових елементів інформування та законності нарахувань не може перекладатися на споживача через його процесуальну пасивність.

У разі укладення договору у електронній формі предмет доказування охоплює не лише текст договору, а й повний, відтворюваний ланцюг електронних доказів укладення та виконання: службові записи про перегляд і прийняття умов, одноразові коди підтвердження волевиявлення, підтвердження безпечної карткової операції, докази доставки повідомлень (електронна пошта, короткі повідомлення, повідомлення у застосунку) із квитанціями, знімок саме показаної споживачу редакції документів із датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних, кваліфікований електронний підпис і позначка часу (за заявленим способом підписання), автентичні електронні виписки з виокремленням кожного кредитного зарахування та службовими квитанціями їх формування. Відсутність хоча б однієї суттєвої ланки впливає на можливість суду перевірити належність укладення, інформування та законність «прибуткових» нарахувань.

За правилами відступлення права вимоги (зокрема ст. 512, 514 ЦК України) новий кредитор набуває права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу, однак у спорі зі споживачем саме новий кредитор несе ризики ненадання документів, які дають змогу ідентифікувати параметри боргу та перевірити його структуру. Для доведення правонаступництва та розміру вимог необхідні: договір, реєстр (додаток) із параметрами боргу, акт приймання-передачі, доказ оплати ціни відступлення (якщо передбачено), повідомлення боржника, а також узгодженість обліку. За відсутності документів, які дають змогу перевірити складові боргу (тіло, проценти, штрафні нарахування) та періоди їх формування, суд не може визнати такі вимоги доведеними.

Процесуальні наслідки неподання відзиву не скасовують стандарт доказування. За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; у спорах про споживче кредитування ця вимога поєднується з обов`язком суду забезпечити дієвість імперативних гарантій споживача.

Оцінка суду.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

1) Кваліфікація правовідносин і мікрокредит.

З наданих матеріалів убачається, що 26.04.2021 року укладено договір про надання фінансового кредиту № 189690, за яким заявлена сума кредиту становить 3000 грн. 00 коп., строк користування — 21 день, кінцевий строк повернення — 16.05.2021 року, проценти заявлені як 730 % річних (2 % на добу), також передбачено комісію 15 % від суми кредиту за користування системою дистанційного отримання кредиту. За таких параметрів суд застосовує імперативні приписи Закону України «Про споживче кредитування», у тому числі підхід ч. 4 ст. 3 як до особливого режиму мікрокредиту, але не як до звільнення кредитодавця від обов`язку інформування, перевірки належного укладення договору та доказування.

2) Доведеність фактичної видачі коштів.

Матеріали містять відомості технологічного оператора платіжних послуг про успішну операцію типу «видача» на суму 3000 грн. 00 коп. із зазначенням дати та часу 2021-04-26 12:34:05, маскованого номера платіжної картки та опису «видача кредиту #189690». Суд оцінює ці дані як належний доказ фактичного перерахування суми кредиту на платіжні реквізити, вказані позичальником, і як підтвердження реального надання «тіла» кредиту в розмірі 3000 грн. 00 коп.

Отже, у частині фактичної видачі коштів вимога про повернення тіла кредиту має під собою доказову основу.

3) Електронна форма укладення договору.

Суд визнає, що матеріали містять:

текст індивідуальної частини договору та додатка з графіком і орієнтовною сукупною вартістю;
довідку про ідентифікацію із зазначенням одноразового ідентифікатора та дати його направлення;
позначення «електронного підпису» у вигляді коду.

Однак для стягнення процентів і комісій цього недостатньо, оскільки відсутній повний і відтворюваний ланцюг електронних доказів, який дає змогу суду перевірити не лише факт «позначки», а саме реальне доведення умов до споживача до приєднання та належність його волевиявлення. Зокрема, у матеріалах відсутні:

-службові записи про дії в інформаційній системі кредитодавця (перегляд документів, підтвердження згоди, послідовність кроків, дата/час кожної дії, технічні ідентифікатори сесії), які дозволяють встановити, що споживач саме ознайомився з умовами до натискання «погоджуюсь»;
-докази доставки споживачу примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача (наприклад, підтвердження надсилання і доставки електронного листа, короткого повідомлення або повідомлення у застосунку із службовими квитанціями доставки), як того вимагає абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування»;
-знімок екрана саме показаної споживачу редакції документів на момент приєднання із датою та часом, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних, який унеможливлює підміну «Правил/Умов» заднім числом;
-докази оцінки кредитоспроможності (ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування») як елементу належної поведінки сильної сторони у процесі надання споживчого кредиту;
-відомості, які дозволяють перевірити виконання післяукладальних інформаційних обов`язків у частині повідомлень, виписок, зміни параметрів тощо (ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування) — у межах, які заявляються як підстава для нарахувань.

За відсутності хоча б однієї з цих ланок суд позбавлений можливості встановити, що споживач до укладення договору отримав саме ту інформацію і саме в тому обсязі та вигляді, які роблять його згоду усвідомленою, а умови — прозорими та перевірюваними. У таких умовах суд не може покласти на споживача тягар наслідків «прибуткових» нарахувань лише на підставі арифметичного підсумку, поданого кредитором.

Цей висновок суд робить і з урахуванням стандартів Суду справедливості Європейського Союзу у спорах про споживче кредитування: суд зобов`язаний перевірити дотримання імперативних гарантій захисту споживача навіть без активних заперечень слабкої сторони, а відсутність доказів індивідуального інформування і прозорості умов є порушенням, що має бути враховане.

Отже, проценти та комісії як «прибуткові» нарахування не підлягають стягненню у цій справі, оскільки суд не має доказової бази для перевірки того, що вони стали частиною усвідомленого і належно оформленого зобов`язання споживача.

4) Розрахунок заборгованості та відсутність поелементної перевірюваності.

Заявлені до стягнення проценти у сумі 12300 грн. 00 коп. подані як підсумкова цифра. Матеріали не містять поелементного розрахунку із зазначенням:
-конкретних періодів нарахування;
-щоденного/помесячного залишку «тіла»;
-формули нарахування за кожен період;
-дати припинення нарахувань і правової підстави такого припинення;
-розмежування комісії та процентів у заявленій сумі.

За відсутності такого розрахунку суд не може перевірити законність і правильність нарахувань, а тому не може визнати доведеною вимогу про їх стягнення.

5) Прострочення і вимоги про сплату.

Строк повернення кредиту визначений як 16.05.2021 року. Факт неповернення на цю дату у матеріалах заявлений, однак заявлені до стягнення «прибуткові» нарахування суд не може перевірити з причин, наведених вище. Штрафні нарахування у матеріалах фігурують як складова заборгованості у певних документах, але в цій справі позовні вимоги сформульовані як стягнення тіла кредиту та процентів, без окремого заявлення вимоги про штрафні суми, тому суд їх не оцінює як предмет стягнення.

6) Факторинг або цесія — факти і межі доказовості.

Суд встановлює, що позивач посилається на набуття права вимоги за договором факторингу № 01-17/02/2022 від 17.02.2022 року та на витяг з реєстру боржників, у якому зазначено боржника, номер і дату кредитного договору та суми (зокрема, «тіло» 3000 грн. 00 коп. і проценти 12300 грн. 00 коп.). Також надано лист-вимогу про виконання зобов`язань, яким боржника повідомлено про заміну кредитора.

Водночас суд констатує, що наданий пакет документів не містить повного безперервного ланцюга правонаступництва у тій мірі, яка дозволяє без сумнівів ототожнити параметри боргу і його структуру з усіма періодами та складовими, як цього вимагає підхід до споживчих спорів. Зокрема, для ідеальної перевірюваності суд очікував би наявності: додатка (реєстру) з повним набором параметрів боргу (у тому числі періоди та складові), акта приймання-передачі прав вимоги, доказів оплати ціни відступлення (якщо це передбачено умовами), а також узгодженості обліку.

Ризики ненадання таких документів несе позивач як сильна сторона і як особа, що професійно формує та зберігає доказову базу. Однак у цій справі наявних документів достатньо для висновку про те, що позивач заявив себе правонаступником саме за договором № 189690, а тому суд переходить до оцінки змісту заявлених вимог по суті. Разом із тим, саме неповнота ланцюга та параметрів боргу додатково підтверджує неможливість стягнення «прибуткових» нарахувань як таких, що потребують підвищеного стандарту доказової прозорості і перевірності.

7) Витрати на правничу допомогу: необхідність і розумність.

Позивач заявляє витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10500 грн. 00 коп. Суд оцінює такі витрати крізь призму необхідності та розумності. У спорах про типове стягнення заборгованості професійний кредитор як фінансова установа має внутрішні процедури, комплаєнс та організаційну спроможність для ведення стандартної претензійно-позовної роботи, що узгоджується з вимогами регуляторних підходів до управління ризиками та належної організації діяльності. За відсутності повного доказового ланцюга щодо електронної форми та поелементного розрахунку суд також враховує, що значна частина заявлених вимог виявилася недоведеною саме через нестачу документів у позивача, а не через процесуальні дії відповідача.

За таких умов суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу не можуть покладатися на споживача автоматично і у заявленому розмірі, а питання їх розподілу вирішується з урахуванням результату розгляду спору та вимог розумності.

8) Висновок щодо вимог по суті.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.

Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Ці самі підходи та вимоги до доведеності поширюються і на наступних кредиторів, які набули право вимоги за цесією або факторингом, оскільки разом із правом вимоги вони приймають на себе обов`язок підтвердити його обсяг і підстави та несуть ризик відсутності або неповноти документів і первинних даних щодо дотримання правил споживчого кредитування.

Оскільки фактична видача «тіла» кредиту у розмірі 3000 грн. 00 коп. підтверджена, а доказів повернення цієї суми матеріали не містять, вимога про стягнення 3000 грн. 00 коп. підлягає задоволенню.
Натомість вимога про стягнення процентів у сумі 12300 грн. 00 коп. не підлягає задоволенню через відсутність повного ланцюга електронних доказів належного інформування та передання примірника договору і додатків споживачу, а також через відсутність поелементного розрахунку, який дозволяє суду перевірити законність і правильність нарахувань.
Суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню: підлягає стягненню лише сума фактично наданого та неповернутого «тіла» кредиту, тоді як вимоги про стягнення процентів та інших «прибуткових» нарахувань є недоведеними з огляду на відсутність повного, відтворюваного ланцюга електронних доказів індивідуального інформування та надання примірника договору й додатків, а також через відсутність поелементного розрахунку за конкретні періоди.

Судові витрати.

Судовий збір підлягає розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки задоволено вимоги у сумі 3000 грн. 00 коп. із заявлених 15300 грн. 00 коп., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у частці 3000/15300 від сплаченої суми 2422 грн. 40 коп., що становить 474 грн. 98 коп.
Витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі 10500 грн. 00 коп. не підлягають стягненню, оскільки такі витрати не є автоматичними, а їх необхідність, розумність та фактичне понесення мають бути підтверджені належними доказами (зокрема документами, що підтверджують оплату та деталізацію виконаних робіт), яких у матеріалах справи у достатньому обсязі немає; крім того, враховується часткове задоволення позову та характер спору.
Окремо суд враховує, що регуляторні вимоги до діяльності надавачів фінансових послуг, зокрема визначені Положенням, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 199 від 29.12.2023, виходять із того, що професійний учасник ринку здійснює діяльність у межах належно організованих внутрішніх процесів і документованих процедур, у тому числі щодо супроводу портфеля вимог та взаємодії з третіми особами. За таких умов залучення новим кредитором сторонніх юристів для типового стягнення заборгованості є наслідком обраної ним моделі організації власної діяльності, тобто його бізнес-рішенням, і саме по собі не створює для споживача обов`язку компенсувати будь-який заявлений гонорар без перевірки необхідності та співмірності.
Набуваючи права вимоги за договором факторингу (цесії), кредитор свідомо приймає ризики якості та повноти документального супроводу вимоги й ризик неповернення, які враховуються у комерційних умовах відступлення та не можуть перекладатися на споживача шляхом додаткових «компенсацій» або нав`язування стягнення надмірних судових витрат. При цьому суд окремо зазначає: у ситуації, коли розмір і підстава заявлених витрат на правничу допомогу не є прозорими та перевірними (відсутня зрозуміла деталізація наданих послуг, їх обсягу, часу, фактичної оплати та зв`язку саме з цією справою), спроба стягнути з споживача фіксовані «пакетні» суми може створювати для слабкої сторони уявлення про неминучість додаткових фінансових наслідків і, з огляду на зміст та спосіб пред`явлення таких вимог, може містити ознаки нечесної (оманливої) підприємницької практики у розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас суд наголошує, що цей висновок у кожній справі є результатом оцінки конкретних доказів та критерію співмірності, а тому у разі належного підтвердження необхідності, реальності та розумності витрат питання їх компенсації вирішується виключно за процесуальними правилами та з урахуванням результату розгляду спору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 15, 16, 509, 627, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 1, 2, 8–11, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_1 , (ІПН НОМЕР_2 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3000 грн. 00 коп.
У решті позовних вимог — відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 ,( ІПН НОМЕР_2 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» судовий збір у розмірі 474 грн. 98 коп.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Реквізити сторін:
Позивач:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ»; адреса 04080, м. Київ, вул.
Кирилівська, буд. 82, офіс 7; ЄДРПОУ 42228158.
Відповідач:
ОСОБА_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ;РНОКПП НОМЕР_2 
Суддя:      І.Е.Бондаренко