ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 704/282/25		
Провадження № 22-ц/821/814/26		
категорія 304020000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.
суддів: Новікова О. М., Фетісової Т. Л.,
секретаря - Кукушкіної А. О.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Горобця Сергія Олександровича на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна, про визнання недійсним договорів дарування вчинених під впливом помилки, у складі: головуючого судді Дяченка Д. О.,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року адвокат Горобець С. О., в інтересах ОСОБА_1 , звернувся в суд з даним позовом.
Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 19.06.2018 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ). Того ж дня між ними було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0976 га, що розташована за цією ж адресою. 
Зазначає, що вказані договори були вчинені під впливом помилки, яка істотно спотворила розуміння правової природи правочину та підлягають скасуванню, оскільки укладаючи оскаржувані договори, з огляду на свій похилий вік, поганий стан здоров`я, існування необхідності у сторонньому догляді та відсутність іншого житла окрім «подарованого», допустила помилку у трактуванні умов відповідних договорів, як таких якими вона безумовно передає своє майно на користь відповідачки. 
На підтвердження фактів поганого стану здоров`я, зокрема психічного, вона додає консультаційний висновок спеціаліста від 04 липня 2024 року, яким встановлено діагноз органічний розлад особи і поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку, психоорганічний синдром, астенічний варіант, когнітивно-мнестичне зниження, деменція, що формується. 
Зауважує, що на момент підписання оскаржуваних договорів позивачці вже було 82 роки. 
Натомість, укладені договори, з огляду на існуючі усні домовленості з відповідачкою, позивачка помилково трактувала для себе як такі, що мають правову природу договору довічного утримання. 
Тобто, ОСОБА_2 пообіцяла ОСОБА_1 здійснювати догляд за нею, купувати ліки, готувати, допомагати по господарству, взамін же будинок позивачки та земельна ділянка біля нього, після її смерті, мали б дістатися відповідачці. Так, позивачка з радістю погодилася на такі умови, оскільки щиро та відчайдушно потребувала допомоги сторонньої людини. 
Однак, підписуючи оскаржувані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, позивачка допустила помилку у їх трактуванні та не усвідомлювала, що віддає своє єдине житло сторонній особі без жодних умов, після чого відповідачка через деякий час припинила догляд за позивачкою та роз`яснила їй справжню правову природу укладених правочинів. 
Тож, помилка позивачки щодо невірного трактування умов укладених договорів призвела до значного спотворення їх змісту, що є підставою для визнання таких договорів недійсними.
Просила договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від 19.06.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Побіянською Н. Б., зареєстрований в реєстрі за № 1573, визнати недійсним внаслідок його вчинення під впливом помилки.
Договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 7124010100:02:001:2808 від 19.06.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Побіянською Н. Б., зареєстрований в реєстрі за № 1579, визнати недійсним внаслідок його вчинення під впливом помилки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачка жодними належними та допустимими доказами не довела, що на момент укладення оспорюваного договору, вона мала намір укласти саме договір довічного утримання, що ОСОБА_1 помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Горобець С. О., вважаючи рішення суду першої інстанції протиправним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2026 року прийняте у даній цивільній справі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не врахував, що на час укладення договорів позивачці виповнилося 82 роки, спірний житловий будинок був її єдиним місцем проживання, а стан здоров`я обумовлював об`єктивну потребу у сторонньому догляді. Позивачка перебувала у вразливому соціальному становищі, що істотно впливало на формування її волевиявлення.
Зазначає, що суд порушив принцип всебічності та повноти судового розгляду та безпідставно ототожнив помилку щодо природи правочину зі зміною ставлення до його вигідності або з незнанням закону.
Також зазначив, що суд першої інстанції, зазначивши, що позивачка не визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, фактично підмінив предмет доказування. Разом із тим, суд фактично визнав нотаріальне посвідчення договорів доказом відсутності помилки.
Зауважив, що позивачка продовжувала проживати у спірному будинку, не передавала фактичне володіння майном та очікувала виконання відповідачкою домовленостей щодо догляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Ткаченко М. О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2026 року у справі № 704/282/25 - без змін.
Зазначає, що позивачка не довела, які саме положення договору є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договору.
Зауважує, що наступна зміна рішення позивачки або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність помилки позивачки щодо правової природи вчиненого правочину станом на момент його укладення.
Вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку порядку укладення оспорюваних правочинів та з урахуванням загальних принципів цивільного судочинства дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав його укладення під впливом помилки.

Фактичні обставини справи

Згідно з договором дарування житлового будинку від 19.06.2018, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1573. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи встановлено, їх дієздатність перевірено (а.с. 13-15).
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 19.06.2018 ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0976 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1579. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи встановлено, їх дієздатність перевірено (а.с. 16-19).
З листа КНП «Тальнівська багатопрофільна лікарня» Тальнівської міської ради від 25.09.2023 № 751-с вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до лікаря-психіатра 30.04.2007 з приводу соматогенно-невротичної реакції. 06.10.2024 - до лікаря-невропатолога з приводу генералізованого атеросклерозу ІІ-го ступеня. Змішаної дисциркуляторної енцефалопатії НІІ – гіпертонічна, атерослеротична з органічною симптоматикою, зниженням когнітивних функцій - пам`яті. 05.09.2016 - до лікаря-невропатолога з діагнозом: змішана дисциркуляторна енцефалопатія НІІ-ІІІ ступеня з лівобічною пірамідною недостатністю, зниження когнітивних функцій - пам`яті, мислення, вестебуло-атактичний синдром. 22.04.2019 - зверталася до лікаря-невропатолога з діагнозом: генералізований атерослероз, змішана дисциркуляторна енцефалопатія НІІ-ІІІ ступеня з порушенням когнітивних функцій - пам`яті, мислення, координаторних розладів у вигляді вестебуло-атактичний синдром. Гіпертонічна хвороба ІІ-ІІІ ступеня. Призначено амбулаторне лікування (а.с 20).
Згідно з консультативним висновком спеціаліста від 04 січня 2024 року, ОСОБА_1 страждає на психічні розлади з 2007 року, має органічний розлад особи і поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку, психоорганічний синдром, астенічний варіант, когнітивно-мнестичне зниження, деменція, що формується (а.с. 21-22).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частинами 1 та 2 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до норм ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Непорушність права власності закріплено також у ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ч. 1 ст. 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).
Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє, зокрема, і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Таким чином, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19 особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести за допомогою належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 910/12959/18 та від 07 липня 2022 року у справі № 914/1967/19 у разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнаною стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст. 229 ЦК України. Водночас, щодо можливості оскарження правочинів укладених внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що тлумачення ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. 
При чому, природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Встановлено, що 19.06.2018 ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ) та земельну ділянку за вказаною адресою. Договори були посвідчені приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1573 та № 1579. Договори підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи встановлено, їх дієздатність перевірено.
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 червня 2024 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 06 жовтня 2024 року у справі № 704/1120/23, в задоволенні позову відмовлено.
Предметом вказаного позову були ті ж договори дарування, проте вони оскаржувались з інших підстав, а саме справі № 704/1120/23 позивачка оскаржувала договори дарування з підстав обману зі сторони відповідачки ОСОБА_2 , натомість у даній справі позивачка наголошує на укладенні договорів під впливом помилки щодо розуміння правової природи.
Судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справі № 704/1120/23 встановлено, що посилання позивачки на її похилий вік – 88 років є необґрунтованими, оскільки сам по собі вік не є свідченням того, що особа неспроможна читати, писати чи усвідомлювати значення своїх дій, а наданий до суду в якості доказу незадовільного стану здоров`я позивачки лист КНП «Тальнівська багатопрофільна лікарня» Тальнівської міської ради від 25.09.2023 року № 751-с, з якого вбачається, що позивачка у 2014, 2015 та 2019 роках зверталась до лікаря-невропатолога ще не свідчить про те, що в неї була потреба у догляді й сторонній допомозі.
Крім того, під час розгляду справи № 704/1120/23 суд також зауважив, що наявність або відсутність вказаних позивачкою обставин може встановлюватись певними засобами доказування, зокрема проведенням психіатричної експертизи.
Разом з тим, під час розгляду даної справи клопотань про проведення психіатричної експертизи також не було заявлено учасниками справи.
Тому варто зазначити, що звернення до суду з позовом через п`ять років (справа № 704/1120/23) та сім років, відповідно, у даній справі після укладення спірних договорів зумовлене не помилкою позивачки щодо природи правочину (ст. 229 ЦК України), а зміною життєвих обставин (зокрема, приїзду родички позивачки).
Зміна позивачкою свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки або обману станом на момент укладення оспорюваного правочину.
Та обставина, що позивачка весь час проживала та проживає у подарованому відповідачці житловому будинку і що в неї іншого житла не існує, не свідчить про те, що вона помилялась щодо природи договору дарування.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що хоча на момент укладення договору позивачка була особою похилого віку (82 роки) та мала певні захворювання, сам по собі цей факт не є безумовним доказом нездатності усвідомлювати природу правочину (дарування) чи наявності помилки.
Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – адвоката Горобця Сергія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков 

Т. Л. Фетісова