УХВАЛА

17 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 15/247 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Центренерго»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 у справі
за позовом Державного агентства резерву України
до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»
про стягнення коштів
за участю Київської міської прокуратури
ВСТАНОВИВ
Верховний Суд ухвалою від 23.12.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - Підприємство, відповідач) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025.
Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.
Державне агентство резерву України (далі - позивач, Агентство) звернулося до суду з позовом до Підприємства про стягнення 10 975 619,25 грн відсотків за користування позиченими матеріальними цінностями матеріального резерву.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за договором від 30.03.1999 № юр 7/521а-99 в частині здійснення щомісячної оплати за користування позиченим з державного резерву вугіллям у розмірі 0,5% від вартості вугілля за період з 01.01.2003 по 01.07.2004.
Господарський суд міста Києва рішенням від 11.11.2025, яке залишив без змін Північний апеляційний господарський суд постановою від 11.03.2026, позов задовольнив. Стягнув з відповідача на користь позивача 10 975 619,25 грн. 
Суди виходили з того, що Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.2002 № 2045 «Про погашення заборгованості та впорядкування розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом з державного матеріального резерву» продовжив строк користування позикою за договором від 30.03.1999 № юр 7/521а-99 до 01.01.2023, яка за умовами договору та чинного законодавства не є безоплатною. Проте позичене з державного резерву вугілля відповідач не повернув, проте в порушення умов договору не виконав зобов`язання щодо здійснення щомісячної сплати відсотків за користування вугіллям. 
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції та рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про відмову в позові.
За доводами скаржника суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у постановах від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18, від 06.02.2025 у справі № 911/627/24. Так, умовами договору від 30.03.1999 № юр7/521а-99 визначено строк користування вугіллям з квітня по листопад 1999 року і договір не містить умови сплачувати щомісячно 0,5% відсотків від вартості відпущеного вугілля до моменту його фактичного повернення. Постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2002 № 2045 також не передбачає сплату відсотків за користування відпущеним вугіллям понад встановлений договором строк.
Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
На предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Та, у справі №149/1499/18 вирішувався спір між фізичними особами про стягнення коштів за договором позики на підставі боргової розписки від 03.11.2014. У вказаній справі висновок Верховного Суду стосується застосування, зокрема статті 1048 ЦК України щодо порядку нарахування процентів за користування позикою.
У справі № 911/627/24 розглядався позов про стягнення коштів за договором купівлі-продажу електричної енергії. Висновки суду касаційної інстанції у цій справі, зокрема стосувались відмінності правової природи процентів, передбачених частиною 3 статті 693 ЦК України та неустойки (штрафу, пені), передбаченої у статті 549 цього Кодексу.
Натомість у справі, що переглядається, правовідносини сторін виникли на підставі договору від 30.03.1999 № юр 7/521а-99 про відпуск із державного резерву продукції в порядку тимчасового позичання (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2002 № 2045) та врегульовуються приписами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, а також підпадають під спеціальне правове регулювання Закону України «Про державний матеріальний резерв». 
Таким чином правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначених скаржником постановах Верховного Суду, є істотно відмінні за нормативно-правовим регулюванням, фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, що вказує на неподібність правовідносин у наведених до порівняння постановах Верховного Суду з правовідносинами у справі, яка розглядається, насамперед за змістовим критерієм.
Відтак визначений скаржником виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.
За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.
Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 у справі № 15/247 закрити. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий Міщенко І.С.
Судді Берднік І.С.
Зуєв В.А.