ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/279/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Висоцького А.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 (суддя Дичко В.О.) 
у справі № 904/279/26
за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м. Київ в особі Регіональної філії “Придніпровська залізниця” Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м. Дніпро 
до Приватного акціонерного товариства “Північний гірничо-збагачувальний комбінат”, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг 
про стягнення 40 832,76 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення 40 832,76 грн, з яких: 30 050,49 грн інфляційних втрат та 10 782,27 грн трьох процентів річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025, з відповідача на користь позивача було стягнуто плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу. Зазначена заборгованість була сплачена відповідачем лише 23.09.2025, у зв`язку з чим позивач вважав, що наявні підстави для застосування передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26 позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено повністю.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 40 832, 76 грн, з яких: 30 050,49 грн інфляційних втрат та 10 782, 27 грн трьох процентів річних, а також 2 662, 40 грн витрат зі сплати судового збору.
Мотивуючи прийняте рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що обов`язок відповідача щодо сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу виник з моменту надання відповідних послуг та їх документального оформлення. Суд зазначив, що судовими рішеннями у справі № 904/2721/25 лише підтверджено існування такого обов`язку, а не створено нове зобов`язання. Врахувавши факт несвоєчасного виконання Відповідачем грошового зобов`язання та перевіривши наданий Позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26, Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.
Скаржник просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у повному обсязі, а також відмовити у стягненні 3 % річних у частині 10 491, 35 грн, залишивши до стягнення 290, 92 грн 3 % річних.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. На думку скаржника, ні умовами договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, ні Правилами розрахунків за перевезення вантажів не визначено строк виконання обов`язку щодо оплати спірних нарахувань у разі виникнення між сторонами спору щодо підстав та розміру таких нарахувань. У зв`язку з цим скаржник вважає, що обов`язок зі сплати відповідних сум виник лише після набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25, а тому інфляційні втрати не підлягають стягненню взагалі, а 3 % річних можуть бути нараховані лише за період з 17.09.2025 по 22.09.2025.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та без належного з`ясування всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Скаржник наголошує, що укладеним між сторонами договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом передбачено обов`язок замовника сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику, з сум внесеної передоплати за кодом платника. При цьому договір визначає порядок документального оформлення наданих послуг шляхом складання відомостей плати за користування вагонами, накопичувальних карток та інших документів, однак не містить положень щодо строку виконання замовником обов`язку з оплати спірних нарахувань у випадку виникнення між сторонами спору стосовно підстав або розміру таких нарахувань.
На думку апелянта, аналогічне регулювання міститься і в Правилах розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644. Зокрема, зазначеними Правилами врегульовано порядок ведення особових рахунків платників, порядок обліку коштів, підстави для їх списання, а також порядок оформлення накопичувальних карток та інших розрахункових документів. Водночас Правила також не визначають строку виконання платником обов`язку щодо оплати послуг перевізника у випадку виникнення спору між сторонами щодо правомірності відповідних нарахувань.
Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» звертає увагу на те, що відповідно до пункту 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів усі спірні питання щодо розрахунків за перевезення вантажів та додаткових послуг підлягають врегулюванню сторонами безпосередньо, а у разі недосягнення домовленості — у претензійно-позовному порядку.
Апелянт також посилається на положення пункту 5.1 Роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.09.2008 № 04-5/225, згідно з якими у разі підписання платником накопичувальних карток або відомостей плати за користування вагонами із зауваженнями чи запереченнями залізниця не має права списувати спірні суми з попередньої оплати, а спір підлягає вирішенню у претензійно-позовному порядку.
Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» зазначає, що відповідно до наведених роз`яснень у випадку відмови платника від підписання відповідних документів або підписання їх із запереченнями залізниця не має права здійснювати безспірне списання спірних сум з особового рахунку платника. За твердженням Скаржника, у такому випадку спір підлягає врегулюванню безпосередньо між сторонами, а за відсутності згоди - вирішенню у претензійно-позовному порядку.
У зв`язку з цим скаржник зазначає, що між сторонами існував спір щодо правомірності нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, який був предметом розгляду у справі № 904/2721/25. Саме тому, на думку апелянта, до моменту набрання законної сили рішенням у зазначеній справі обов`язок Відповідача щодо сплати відповідних сум не міг вважатися таким, строк виконання якого настав.
При цьому апелянт наголошує, що встановлення судом факту правомірності нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу не є тотожним встановленню строку виконання грошового зобов`язання. На думку скаржника, підтвердження судом правомірності відповідних нарахувань не свідчить про те, що прострочення виконання зобов`язання виникло з моменту надання послуг або оформлення відповідних розрахункових документів.
Крім того, Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» посилається на правові позиції, викладені у постановах Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 904/256/24, від 01.08.2025 у справі № 904/1561/25, від 29.09.2025 у справі № 904/1290/25, від 12.01.2026 у справі № 904/890/25 та від 21.01.2026 у справі № 904/945/25. На думку апелянта, у зазначених справах суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у разі наявності спору щодо підстав та розміру нарахувань момент виникнення обов`язку зі сплати відповідних сум пов`язується з набранням законної сили судовим рішенням, яким такий обов`язок підтверджено.
Апелянт стверджує, що наведені правові позиції свідчать про існування усталеної практики щодо визначення моменту виникнення прострочення у правовідносинах, пов`язаних зі стягненням плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, у випадках коли між сторонами існував спір щодо правомірності таких нарахувань. У зв`язку з цим скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував зазначену практику під час вирішення спору.
Виходячи з наведеного, Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25 набрало законної сили 16.09.2025, а тому прострочення виконання грошового зобов`язання могло виникнути лише з 17.09.2025. Оскільки заборгованість була сплачена 23.09.2025, Апелянт вважає, що прострочення тривало лише шість календарних днів - з 17.09.2025 по 22.09.2025.
На підставі наведеного скаржник стверджує про безпідставність нарахування інфляційних втрат за заявлений позивачем період, оскільки прострочення не тривало повного календарного місяця, а також вважає, що розмір трьох процентів річних повинен становити лише 290, 92 грн замість стягнутих судом першої інстанції 10 782, 27 грн.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» від Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Центрального апеляційного господарського суду не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Інших заяв, клопотань, пояснень чи заперечень від учасників справи під час апеляційного провадження до суду не надходило.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Андрейчук Л.В., судді: Вінніков С.В., Висоцький А.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26. Витребувано матеріали справи з Господарського суду Дніпропетровської області. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Учасникам справи встановлено строки для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, заперечень та додаткових доказів. 
13.05.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 904/279/26 з Господарського суду Дніпропетровської області на виконання ухвали суду від 06.05.2026. 
Відзив на апеляційну скаргу, інші заяви, клопотання, пояснення або додаткові докази від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
З огляду на те, що ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи відповідно до частини десятої статті 270 та частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України. 

Встановлені судом обставини справи.

Судом встановлено, що 01.07.2020 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) та Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (замовник) було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом шляхом прийняття перевізником заяви про приєднання (акцепту) до публічного договору, про що Позивачем направлено Відповідачу повідомлення № 45-00191023/2020-0001 від 01.07.2020.
Відповідно до умов зазначеного договору його предметом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажних вагонів для перевезення, а також інших послуг, пов`язаних з організацією перевезень вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях, та проведення розрахунків за такі послуги. Надання послуг за договором може підтверджуватися, зокрема, накладними, накопичувальними картками, відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання та забирання вагонів, а також іншими документами, передбаченими договором.
Згідно з підпунктом 2.1.4 пункту 2.1 договору замовник зобов`язаний сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором, з сум внесеної передоплати за кодом платника, самостійно визначаючи розмір попередньої оплати та періодичність її внесення з урахуванням обсягу запланованих перевезень та інших показників, що впливають на розрахунки сторін.
Відповідно до підпункту 2.1.7 пункту 2.1 договору замовник зобов`язаний підписувати накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів, відомості плати за користування вагонами, контейнерами, а також інші розрахункові документи, що оформлюються перевізником за результатами надання послуг.
Пунктом 4.4 договору передбачено, що по мірі виконання перевезень та надання послуг перевізником відображається в особовому рахунку замовника використання коштів для оплати провізних платежів, додаткових зборів та послуг, плати за користування вагонами, штрафів, неустойки та інших платежів, передбачених договором.
Відповідно до пункту 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів та додаткових послуг платники регулюють безпосередньо зі станціями, які нараховували платежі, та розрахунковим підрозділом, що провадив розрахунки. У разі недосягнення домовленості такі спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.
Судом встановлено, що у лютому 2025 року Акціонерним товариством «Українська залізниця» Приватному акціонерному товариству «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» були надані послуги, пов`язані з перевезенням вантажів залізничним транспортом, за результатами яких Позивачем було здійснено нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Плату за користування вагонами було включено до відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46 №№ 06029083, 07029084, 07029178, 07029179, 07029180, 07029181, 07029182, 07029183, 10029088, 10029089, 10029190, 10029191, 10029192, 10029193, 10029194, 10029195, 10029196, 10029197, 10029198, 10029199, 10029200, 10029201, 10029202, 10029203, 10029208, 11029205, 13029211, 13029212 та 14029215.
Збір за зберігання вантажу було включено до накопичувальних карток форми ФДУ-92 №№ 04029039, 05029041, 05029042, 07029043, 07029044, 07029047, 10029050 та 10029053.
Між сторонами виник спір щодо правомірності нарахування зазначених платежів, у зв`язку з чим Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Під час оформлення документів, на підставі яких Позивачем були нараховані плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу, між сторонами виникли розбіжності щодо правомірності відповідних нарахувань, у зв`язку з чим спір щодо стягнення зазначених платежів був предметом судового розгляду у справі № 904/2721/25.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025, позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» було задоволено.
Зазначеними судовими рішеннями стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця»: 554 370,24 грн плати за користування вагонами; 35 548,56 грн збору за зберігання вантажу; 8 848,78 грн судового збору. 
Таким чином, судовими рішеннями у справі № 904/2721/25 було підтверджено правомірність здійснених Позивачем нарахувань та наявність у Відповідача обов`язку зі сплати відповідних платежів.
Відомостей про скасування або зміну зазначених судових рішень матеріали справи не містять. Обставини, встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 904/2721/25, є такими, що набрали законної сили та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи.
Відповідач виконав рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25 у добровільному порядку.
Як вбачається з платіжної інструкції № 4500068389 від 23.09.2025, Приватним акціонерним товариством «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» сплачено на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 589 918, 80 грн, з яких 554 370, 24 грн плати за користування вагонами та 35 548,56 грн збору за зберігання вантажу.
Посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, позивач здійснив нарахування передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України сум.
Зокрема, позивачем нараховано: 30 050,49 грн інфляційних втрат; 10 782,27 грн трьох процентів річних, за загальний період з 07.02.2025 по 22.09.2025.
Саме з підстав незгоди відповідача з правомірністю нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних і виник спір у даній справі, що став предметом розгляду суду першої інстанції та переглядається судом апеляційної інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною першою статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026, яким задоволено позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення 30 050,49 грн інфляційних втрат та 10 782,27 грн трьох процентів річних.
Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що скаржник не заперечує факту існування між сторонами договірних правовідносин з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, не спростовує факту ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25, залишеного без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025, а також не заперечує факту сплати 23.09.2025 основної заборгованості у сумі 589 918,80 грн, яка складалася з 554 370,24 грн плати за користування вагонами та 35 548,56 грн збору за зберігання вантажів.
Основний зміст доводів апеляційної скарги зводиться до незгоди скаржника з визначеним позивачем та підтриманим судом першої інстанції періодом прострочення виконання грошового зобов`язання. На думку апелянта, оскільки між сторонами існував спір щодо підстав та розміру нарахування плати за користування вагонами і збору за зберігання вантажу, а відповідні платежі були стягнуті у судовому порядку у справі № 904/2721/25, прострочення могло виникнути лише з наступного дня після набрання законної сили рішенням у зазначеній справі, тобто з 17.09.2025, а не з моменту надання послуг або оформлення відповідних розрахункових документів.
Таким чином, ключовим питанням, яке підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції у межах доводів апеляційної скарги, є визначення моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання відповідача для цілей застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України: з моменту надання послуг та оформлення відповідних документів, як зазначив суд першої інстанції, чи лише після набрання законної сили рішенням суду у справі № 904/2721/25, як стверджує скаржник.
Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів виходить з того, що правовідносини сторін виникли з договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, до якого відповідач приєднався шляхом акцепту публічної пропозиції перевізника. Саме цей договір, а також норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Статуту залізниць України, Правил користування вагонами і контейнерами та Правил розрахунків за перевезення вантажів визначають обсяг прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах.
Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а також з інших юридичних фактів, передбачених актами цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених його змістом. За приписами частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання: боржник, який прострочив виконання такого зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями у вузькому розумінні, а виступають особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання та способом захисту майнового права кредитора. Такі нарахування спрямовані на компенсацію кредитору матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та на отримання компенсації за користування боржником належними кредитору коштами.
При цьому наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості сама по собі не припиняє грошового зобов`язання боржника та не змінює його правової природи. Судове рішення, яким стягнуто заборгованість, підтверджує наявність порушеного права кредитора і надає йому можливість примусового захисту такого права, однак не створює нового грошового зобов`язання замість того, яке виникло з договору та факту надання послуг.
Саме тому для вирішення спору у цій справі визначальним є не формальне посилання на дату набрання законної сили рішенням у справі № 904/2721/25, а з`ясування того, чи існувало між сторонами грошове зобов`язання до ухвалення зазначеного рішення, чи було воно пов`язане з фактом надання позивачем послуг відповідачу, та чи звільняє наявність спору щодо правомірності відповідних нарахувань боржника від наслідків прострочення виконання такого зобов`язання.
Колегія суддів насамперед відхиляє доводи апелянта про те, що ні умовами договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, ні Правилами розрахунків за перевезення вантажів не визначено строк виконання обов`язку щодо сплати спірних нарахувань у разі виникнення між сторонами спору, а тому обов`язок Відповідача зі сплати відповідних сум виник лише після набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували договірні правовідносини, пов`язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом. При цьому відповідно до пункту 1.4 договору факт надання послуг підтверджується, зокрема, накопичувальними картками, відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання та забирання вагонів та іншими документами.
Згідно з підпунктом 2.1.4 пункту 2.1 договору на замовника покладено обов`язок сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором. Відповідно до підпункту 2.1.7 пункту 2.1 договору замовник зобов`язаний підписувати накопичувальні картки та відомості плати за користування вагонами, які оформлюються за результатами надання відповідних послуг.
Відповідно до пункту 4.4 договору по мірі виконання перевезень та надання послуг перевізником здійснюється відображення в особовому рахунку замовника використання коштів для оплати відповідних платежів, у тому числі плати за користування вагонами, додаткових зборів, штрафів та інших платежів, передбачених договором.
Таким чином, з аналізу наведених положень договору вбачається, що виникнення обов`язку замовника зі сплати відповідних платежів безпосередньо пов`язується не з ухваленням судового рішення, а з фактом надання перевізником відповідних послуг та оформленням документів, які підтверджують їх надання.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що у справі № 904/2721/25 предметом судового розгляду було саме питання правомірності нарахування Позивачем плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, а не питання виникнення нового грошового зобов`язання між сторонами.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025, встановлено правомірність нарахування Позивачем плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу і підтверджено наявність у Відповідача обов`язку зі сплати відповідних сум.
Таким чином, зазначеними судовими рішеннями не створено нового зобов`язання між сторонами та не змінено підстав його виникнення. Навпаки, судами встановлено, що відповідне грошове зобов`язання виникло саме з договору та факту надання послуг залізницею.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що підписання відомостей плати за користування вагонами та інших розрахункових документів із зауваженнями нібито свідчить про відсутність у відповідача обов`язку зі сплати відповідних платежів до моменту вирішення спору судом.
З аналізу пункту 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів дійсно вбачається, що у випадку виникнення спору сторони мають право врегулювати його безпосередньо або у претензійно-позовному порядку. Разом із тим наведена норма регулює порядок вирішення спору між сторонами, але не містить положень про припинення, відкладення чи призупинення вже існуючого грошового зобов`язання.
Так само ні умови договору, ні Правила розрахунків за перевезення вантажів не містять положень, відповідно до яких подання заперечень щодо нарахованих платежів або підписання документів із зауваженнями автоматично припиняє існування грошового зобов`язання або переносить строк його виконання до моменту набрання законної сили судовим рішенням.
Фактично доводи апелянта зводяться до того, що саме наявність спору щодо правомірності нарахування платежів є достатньою підставою для висновку про відсутність прострочення до моменту вирішення такого спору судом.
Проте колегія суддів не може погодитися з таким підходом, оскільки сама по собі наявність спору між сторонами щодо існування, обсягу або підстав виникнення зобов`язання не змінює правової природи відповідного зобов`язання та не усуває наслідків його невиконання.
Інше тлумачення фактично означало б, що будь-який боржник шляхом простого заперечення проти нарахувань або незгоди з їх розміром міг би уникнути застосування наслідків, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, до моменту остаточного завершення судового спору, що не відповідає ані змісту зазначеної норми, ані загальним засадам цивільного та господарського законодавства щодо обов`язковості виконання договірних зобов`язань.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апелянта щодо правових висновків, викладених у постановах Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі № 904/256/24, від 01.08.2025 у справі № 904/1561/25, від 29.09.2025 у справі № 904/1290/25, від 12.01.2026 у справі № 904/890/25 та від 21.01.2026 у справі № 904/945/25, на які скаржник посилається як на підставу для скасування оскаржуваного рішення.
За змістом апеляційної скарги апелянт фактично виходить із того, що сам факт існування спору щодо правомірності нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу свідчить про відсутність у нього прострочення до моменту набрання законної сили рішенням суду, яким такий спір вирішено.
Проте колегія суддів зазначає, що вирішення спору про правомірність нарахування відповідних платежів та визначення моменту виникнення грошового зобов`язання є різними за своїм змістом правовими питаннями.
Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, підставою виникнення обов`язку Відповідача зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу були договірні правовідносини сторін та фактичне надання позивачем відповідних послуг у лютому 2025 року.
Саме внаслідок надання таких послуг між сторонами виникло матеріальне правовідношення, в межах якого Позивач набув право вимагати оплату наданих послуг, а відповідач - обов`язок здійснити відповідну оплату.
Подальший судовий розгляд справи № 904/2721/25 був зумовлений наявністю спору між сторонами щодо правомірності нарахування зазначених платежів, однак сам по собі факт звернення до суду не змінив ані підстав виникнення відповідного зобов`язання, ані його правової природи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що судове рішення про стягнення заборгованості не породжує нового грошового зобов`язання, не припиняє існуючого зобов`язання та не звільняє боржника від наслідків його порушення.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 зазначено, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 та від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.
У наведених судових рішеннях Верховний Суд послідовно виходив з того, що ухвалення судового рішення не створює нового обов`язку боржника, а лише підтверджує існування обов`язку, який виник раніше на підставі договору або іншої передбаченої законом підстави.
Колегія суддів також враховує правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 23.05.2024 у справі № 921/540/23, відповідно до якої інфляційні втрати та три проценти річних є мінімальними гарантіями захисту майнових інтересів кредитора, а позбавлення кредитора можливості реалізувати передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право призводило б до порушення балансу інтересів сторін та фактичного покладення негативних наслідків знецінення грошових коштів на кредитора.
Таким чином, доводи апелянта про те, що до набрання законної сили рішенням у справі № 904/2721/25 він не був зобов`язаний сплачувати відповідні платежі, фактично ґрунтуються на ототожненні моменту судового підтвердження існуючого права з моментом виникнення самого права, що не відповідає наведеним вище правовим висновкам Верховного Суду.
При цьому колегія суддів зазначає, що навіть існування різних підходів у судовій практиці щодо окремих аспектів правозастосування не може бути підставою для відступу від правових висновків Верховного Суду, який відповідно до статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» забезпечує сталість та єдність судової практики.
За таких обставин наведені апелянтом посилання на окремі постанови Центрального апеляційного господарського суду не спростовують правильності висновку місцевого господарського суду про те, що підставою виникнення грошового зобов`язання Відповідача були договірні правовідносини сторін та фактичне надання позивачем послуг, а не ухвалення судового рішення у справі № 904/2721/25.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо безпідставності нарахування інфляційних втрат у сумі 30 050,49 грн та трьох процентів річних у сумі 10 782, 27 грн.
Як уже зазначалося вище, зазначені доводи ґрунтуються виключно на твердженні скаржника про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло лише з 17.09.2025, тобто з наступного дня після набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25.
Саме виходячи із такого підходу апелянт вважає, що період прострочення становив шість календарних днів, у зв`язку з чим інфляційні втрати взагалі не підлягають нарахуванню, а розмір трьох процентів річних повинен становити лише 290, 92 грн.
Разом із тим наведені доводи є похідними від помилкового твердження про те, що до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 904/2721/25 у відповідача був відсутній обов`язок щодо сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що відповідне грошове зобов`язання виникло з договору та факту надання Позивачем послуг, а судовими рішеннями у справі № 904/2721/25 лише підтверджено правомірність відповідних нарахувань, відсутні підстави для визначення початку прострочення виключно з моменту набрання законної сили зазначеним судовим рішенням.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за період прострочення з 07.02.2025 по 22.09.2025. Відповідач не навів переконливих доводів щодо помилковості визначення такого періоду з огляду на умови договору та характер спірних правовідносин.
При цьому суд першої інстанції здійснив перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та трьох процентів річних і дійшов висновку про відсутність арифметичних помилок у відповідних розрахунках.
Апеляційна скарга також не містить доводів щодо неправильності застосованої Позивачем методики розрахунку інфляційних втрат або трьох процентів річних, не містить заперечень щодо розміру основної заборгованості, яка була покладена в основу відповідних розрахунків, а фактично зводиться виключно до незгоди із визначеним Позивачем початком перебігу прострочення.
Оскільки доводи апелянта щодо моменту виникнення прострочення колегією суддів відхилені як необґрунтовані, відсутні підстави і для прийняття виконаного Скаржником альтернативного розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та стягнення з Відповідача на користь Позивача 30 050,49 грн інфляційних втрат і 10 782,27 грн трьох процентів річних.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до власного тлумачення Скаржником моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
За таких обставин підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26 колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також у рішенні у справі «Проніна проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що обов`язок суду наводити мотиви свого рішення не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен довід сторони. Межі такого обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення, різноманітності доводів сторін та особливостей правового регулювання відповідних правовідносин.
Крім того, у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча суди зобов`язані належним чином мотивувати свої рішення, це не може розумітися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент учасника справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доводам скаржника, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що обов`язок Відповідача щодо сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу виник із договірних правовідносин сторін та факту надання позивачем відповідних послуг, а судовими рішеннями у справі № 904/2721/25 лише підтверджено правомірність здійснених нарахувань та наявність відповідного грошового зобов`язання.
Доводи апелянта про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло лише після набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 у справі № 904/2721/25, не ґрунтуються на положеннях договору, нормах чинного законодавства та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку поданим доказам та правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Враховуючи викладене, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26 відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та залишення без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.04.2026 у справі № 904/279/26 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя А.М. Висоцький