КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8840/2026
Справа № 760/21645/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

27 травня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Українця В.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 10000 грн. щомісячно з подальшою відповідною індексацією, починаючи з 25 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Позов мотивувала тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 2023 листопада 2007 року Відділом РАЦС Шевченківського РУЮ. Сторони мають спільних доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З вересня 2018 року сторони проживають окремо, а їх спільні діти проживають з позивачем ОСОБА_1 . Наразі відповідач сплачує позивачу аліменти лише на утримання молодшої доньки ОСОБА_5 , сплата аліментів здійснюється із затримкою та заборгованістю.
Через воєнні дії в Україні з метою захисту життя і здоров`я дітей в березні 2022 року ОСОБА_1 змушена була переїхати в Німеччину, де діти сторін мають належні умови для проживання, навчання та гармонійного розвитку. 
В серпні 2022 року дочка ОСОБА_4 розпочала очне навчання в Українському фізико-математичному ліцеї КНУ м. Т.Шевченка і проживала на базі цього навчального закладу в спальному корпусі ліцею. З червня 2025 року дочка ОСОБА_4 повернулася до Німеччини для спільного проживання зі своєю матір`ю ОСОБА_1 . Наразі дитина зареєстрована за адресою проживання позивача та фактично перебуває під її щоденним наглядом, піклуванням і повним матеріальним забезпеченням. Усі витрати, пов`язані з харчуванням, придбанням одягу, взуття, навчанням, розвитком, медичним обслуговуванням, транспортними витратами, дозвіллям та іншими потребами доньки здійснюється виключно ОСОБА_1 власними коштами. З огляду на підлітковий вік дитини, її життєві потреби істотно зросли, що потребує стабільного, достатнього та регулярного фінансового забезпечення для повноцінного розвитку та належного рівня життя.
Вказувала, що відповідач, батько дитини, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання доньки, не бере участі в її забезпеченні та не несе витрат, пов`язаних з її вихованням. Таким чином, обов`язок щодо повного матеріального забезпечення дитини фактично покладено лише на позивача, що є порушенням принципу рівності батьків у виконанні своїх обов`язків щодо дитини, передбаченого ст. 141 СК України.
Зауважувала, що відповідач є здоровим, дієздатним і працездатним чоловіком, а тому має реальну можливість забезпечувати належний рівень життя своїх дітей. Відповідач має не тільки достатній стабільний заробіток, а й рухоме та нерухоме майно, оскільки у його власності перебувають два транспортні засоби KIA Sportage 1997 року випуску, та KIA Cerato 2006 року випуску, депозитні рахунки в банківських установах, також відповідач є співвласником об`єкта нерухомого майна - квартири пл. 49,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Вважала наявними підстави відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України для стягнення з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 10000 грн. щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову. Розмір аліментів на дочку в зазначеному розмірі обґрунтовується, виходячи з сукупності факторів, таких як споживчий кошик, лікування, вартість міського транспортного забезпечення, речей особистого вжитку, одягу, взуття, іграшок, книг, іншого обладнання і майна, продуктів харчування, вартість послуг з дозвілля тощо. Ймовірно, заявлений розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дочки.
Вказувала, що неодноразово зверталася до відповідача із проханням надавати матеріальну допомогу, але її прохання залишилися поза увагою відповідача. Оскільки дочка сторін знов проживає з матір`ю з 25 червня 2025 року, а відповідач ухиляється від участі в утриманні дитини, необхідно стягувати з відповідача аліменти з 25 червня 2025 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2026 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зауважувала, що у позові нею зазначалося про те, що з червня 2025 року старша дочка сторін ОСОБА_4 повернулася до Німеччини для спільного проживання з матір`ю - ОСОБА_1 , на даний час зареєстрована за адресою проживання позивача та фактично перебуває під її щоденним наглядом, піклуванням та повним матеріальним забезпеченням, і жодного доказу, який би спростовував дану обставину, в матеріалах справи не міститься.
Зокрема, доводи позивача підтверджуються відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28 жовтня 2025 року, оскільки зазначена відповідь містить інформацію щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_4 в період з 01 березня 2022 року по 13 жовтня 2025 року. З довідки вбачається період перебування дочки сторін за кордоном, в тому числі з 24 червня 2025 року по 12 жовтня 2025 року. Інформація про перетинання державного кордону України дитиною після 12 жовтня 2025 року в цій відповіді відсутня.
Звертала увагу, що суд першої інстанції ухвалив рішення 03 лютого 2026 року, водночас посилаючись на довідку, яка містить відомості станом на жовтень 2025 року, тобто між датою формування відповідної інформації та датою ухвалення рішення минув значний проміжок часу.
Відтак, матеріали справи у своїй сукупності переконливо свідчать про сталість і фактичне проживання дитини з матір`ю за кордоном, а протилежне не доведене жодними належними доказами. Суд дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на повному й об`єктивному дослідженні доказів у їх сукупності. 
Вказувала, що сам факт повернення ОСОБА_4 в Україну 12 жовтня 2025 року, зафіксований у відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, не спростовує твердження про її проживання з матір`ю в Німеччині з червня 2025 року. Вказана довідка лише відображає факт перетину державного кордону, але не встановлює постійного місця проживання дитини, тривалості її перебування на території України після 12 жовтня 2025 року чи характеру такого перебування (тимчасовий візит, короткострокове перебування тощо). Більше того, суд першої інстанції ухвалив рішення 03 лютого 2026 року, посилаючись на інформацію станом на жовтень 2025 року, при цьому не встановивши, де саме дитина проживала після зазначеної дати та чи змінювалося її фактичне місце проживання. Відсутність даних про подальше перебування не може автоматично тлумачитися як підтвердження постійного проживання в Україні.
Зазначала, що посилання суду на оплату відповідачем навчання дитини у ТОВ «Центр освіти «Оптима» як доказ її проживання та навчання в Україні є необґрунтованим, ТОВ «Центр освіти «Оптима» є закладом дистанційної (онлайн) освіти, що забезпечує освітній процес із використанням технологій дистанційного навчання, такий формат навчання не передбачає обов`язкової фізичної присутності учня на території України та дозволяє здобувати освіту з будь-якої точки світу, в тому числі перебуваючи в Німеччині. Отже, сама по собі оплата навчання в онлайн-школі жодним чином не підтверджує факту проживання дитини в Україні, а лише свідчить про фінансування освітніх послуг.
Таким чином, висновок суду про те, що дитина проживає і навчається в Україні та перебуває на утриманні батька, ґрунтується на припущеннях, а не на належних та допустимих доказах. Натомість, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності підтверджують, що з червня 2025 року ОСОБА_4 фактично проживає з матір`ю в Німеччині, а її навчання в дистанційній школі не суперечить цьому факту. 
Вважала, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним фактичним обставинам справи та підлягають критичній оцінці. Висновки суду про те, що ОСОБА_4 перебуває в Україні більше часу, ніж за кордоном, є передчасними, необґрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і наявним у справі доказам. Стверджувала, що зазначений висновок зроблено без належного арифметичного та доказового аналізу періодів перебування дитини за межами України. Натомість, із офіційної відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається низка тривалих періодів її перебування за кордоном, зокрема безпосередньо з 24 червня 2025 року по 12 жовтня 2025 року, що свідчить про систематичне та тривале проживання за межами України, а не про короткочасні виїзди.
Наголошувала, що сам по собі формальний підрахунок днів перебування не може автоматично ототожнюватися із зазначенням фактичного місця проживання дитини, яке характеризується не лише часовим критерієм, а й сталістю соціальних зв`язків, побутовим укладом, перебуванням під постійною опікою одного з батьків, забезпеченням повсякденних потреб та організацією навчального процесу безпосередньо за місцем проживання дитини. Наявні у справі докази свідчать саме про те, що з червня 2025 року ОСОБА_4 проживає з позивачем в Німеччині та перебуває там під її щоденним наглядом та забезпеченням.
Зазначала, що суд першої інстанції, посилаючись на дані станом на жовтень 2025 року, не врахував, що рішення ухвалено 03 лютого 2026 року, не встановив фактичного місця перебування дитини в період після жовтня 2025 року. Відсутність актуальних даних не може тлумачитись на користь припущення про переважне перебування в Україні. Таким чином, твердження про те, що дитина перебуває в Україні більше часу, ніж за кордоном, не ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному дослідженні доказів, отже є помилковим і таким, що не відповідає матеріалам справи.
Повідомляла, що додатковим належним та допустимим доказом фактичного проживання ОСОБА_4 у Німеччині є міжнародний сертифікат про вакцинацію або профілактику, згідно з яким 08 серпня 2025 року дитині було проведено відповідне щеплення саме на території Німеччини. Зазначений сертифікат є самостійним доказом, що підтверджує не лише фізичне перебування дитини на території Німеччини, а й її фактичне проживання разом з матір`ю, оскільки отримання планових медичних послуг в країні перебування є об`єктивною оцінкою інтеграції в місцеве середовище та організації повсякденного життя саме там.
Також довідка про надання допомоги у навчанні, видана компетентною особою та підписана уповноваженим представником, містить чітке зазначення, що з вересня 2025 року ОСОБА_4 отримує щотижневу індивідуальну освітню підтримку за адресою її проживання. У документі прямо вказано, що допомога надається саме в будинку учениці, що виключає формальний або дистанційний характер такої взаємодії і підтверджує фактичне перебування дитини за зазначеною адресою в м. Кельн. Регулярність (щотижнево) та тривалість надання такої допомоги свідчать про сталість її проживання в Німеччині, а не про короткочасове чи епізодичне перебування. 
Крім того, довідка зі школи підтверджує, що ОСОБА_4 проживає за тією ж адресою у м. Кельн та навчається в 11 класі з початку навчального року, який розпочався 27 серпня 2025 року. Отже, у сукупності ці два документи підтверджують, що ОСОБА_4 не лише формально перебуває за межами України, а фактично проживає в Німеччині та інтегрована у освітній процес цієї держави.
Вказувала, що жоден з досліджених доказів не містить відомостей, які б свідчили про постійне проживання ОСОБА_4 в Україні у спірний період, натомість кожен з них прямо або опосередковано підтверджує сталість її перебування в Німеччині. Зазначала, що твердження відповідача про нібито проживання дитини в Україні спростовуються матеріалами справи, є необґрунтованими і неправдивими.
Стверджувала, що у даній справі суд першої інстанції здійснив оцінку доказів вибірково та фрагментарно, не надавши належної правової оцінки письмовим доказам, які прямо підтверджують проживання та навчання дитини в Німеччині. Суд не проаналізував доказів у їх сукупності, не встановив їх взаємного зв`язку та не мотивував належним чином відхилення цих доказів, які спростовують позицію відповідача. Такий підхід свідчить про порушення принципу повного й об`єктивного з`ясування обставин справи, оскільки висновки суду не випливають із усієї сукупності доказового матеріалу, а базуються на окремих, вирваних із контексту фактах. Більше того, суд фактично надав наперед визначену силу окремим доказам сторони відповідача, що суперечить прямій нормі закону про відсутність у доказів заздалегідь встановленої сили, такий підхід призвів до формування внутрішнього переконання не на основі всебічного аналізу доказів, а шляхом їх однобічного тлумачення.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим із додержанням норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції досконально та повно перевірив та дослідив всі обставини справи, надані докази, висновки суду повністю відповідають обставинам справи, в той час як апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підтверджується жодними доказами. 
Вказував, що в апеляційній скарзі не спростовується факт перебування дитини на утриманні відповідача. Судом першої інстанції встановлено, що будь-яких доказів постійного проживання та перебування ОСОБА_4 на утриманні матері позивачем суду не надано.
Щодо документів, які надавалися разом з апеляційною скаргою, вказував, що в апеляційній скарзі не міститься посилань на обставини, які є істотними перешкодами або труднощами для подання доказів у встановлений законом строк. Тобто позивач мала можливість подавати докази разом з позовною заявою, пропустила строк на подання відповідних доказі і не зазначає поважних причин, що перешкоджали подати їх вчасно. Вважав, що нові докази не спростовують висновків суду першої інстанції.
Звертав увагу, що в апеляційній скарзі вказано, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою позивача в Німеччині, однак до позовної заяви надано витяг з реєстру територіальної громади від 04 серпня 2025 року, згідно якого ОСОБА_4 з 30 вересня 2014 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , заяви позивача в апеляційній скарзі суперечать доказам, долученим до позову.
Вказував, що судом першої інстанції вірно встановлено та прикордонною службою підтверджено, що ОСОБА_4 більше часу перебуває в Україні, ніж за кордоном.
Наводив докази проживання, навчання дитини в Україні та перебування на утриманні батька, який забезпечує дитину всім необхідним, оплачує її потреби, поїздки на канікули, надає кишенькові кошти тощо, забезпечує потреби дитини, незалежно від того, чи дитина навчається або перебуває на канікулах. Крім того, відповідач кожного місяця сплачує на користь позивача аліменти на утримання молодшої доньки сторін ОСОБА_5 відповідно до рішення суду.
Також у відповідача є грошові зобов`язання перед матір`ю на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року у справі № 754/10777/22, відповідно до якого матір відповідача ОСОБА_10 надала відповідачу грошові кошти на купівлю квартири, яку суд визнав спільним майном подружжя, сума боргу за договором позики становить 2 559 802 грн., відповідач сплачує частинами вказану заборгованість.
Також відповідач має проблеми зі здоров`ям, на підтвердження чого ним додаються докази на підтвердження лікування.
Таким чином, ОСОБА_3 здійснює утримання дочки, і лише на банківську картку ОСОБА_4 стабільно перераховує щомісяця грошові кошти, оплачує навчання, інші потреби дитини. З кінця серпня 2022 року, поки дочка навчалася в ліцеї, проживала з відповідачем, відвідувала позивача на канікулах, відповідач оплачував всі потреби дитини, в тому числі квитки до матері, та не звертався до неї або до суду з позовом з вимогами про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 .
Вказував, що зі змісту позову та доданих до нього доказів не вбачається наявності будь-якого спору між батьками щодо необхідності стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 10000 грн. Той факт, що позивач замовчує проживання дитини з батьком та утримання ним, про сплату грошових коштів (аліментів) та оплату навчання зі сторони відповідача, свідчить про зловживання процесуальними правами та безпідставність спору.
Вважав, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не переслідує мету захисту свого порушеного права, оскільки будь-які права позивача не порушені, а поданий нею позов є спробою маніпулювання ситуацією.
Зазначав, що в апеляційній скарзі всупереч ч. 2 ст. 356 ЦПК України не зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо), дата отримання копії судового рішення суду першої інстанції, що оскаржується. Подання апеляційної скарги зводиться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції.

Позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач наводила власні спростування аргументів відповідача, вказувала, що відзив повністю ґрунтується на недостовірній інформації та свідомому викривленні обставин справи, що свідчить про його безпідставність та намагання ввести суд в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких доказів постійного проживання та перебування ОСОБА_4 на утриманні матері позивачем суду не надано, таким чином, у позивача відсутнє порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи законний інтерес з боку відповідача. 

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 17), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року у справі № 760/30793/18 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 листопада 2007 року відділом РАЦС Шевченківського РУЮ м. Києва, актовий запис № 1523, розірвано (а. с. 15 - 16).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року у справі № 760/11669/22 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112216932).

Постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2023 року у справі № 760/34253/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання старшої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог (а. с. 39 - 43). 
У справі № 760/34253/21 апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 з початку війни РФ проти України, проживає в Німеччині разом з меншою дочкою ОСОБА_5 . Старша донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає разом з матір`ю, а проживає в спальному корпусі Українського фізико-математичного ліцею Київського національного університету імені Тараса Шевченка, відповідно на утриманні позивача остання не перебуває, а відтак колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання старшої доньки.

Згідно витягів з реєстру територіальної громади від 04 серпня 2025 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 з 30 вересня 2014 року (а. с. 9, 10).

Згідно платіжної інструкції monobank від 06 серпня 2025 року, ОСОБА_3 сплачено 5844 грн. за навчання ОСОБА_4 у ТОВ «Центр освіти «Оптіма» (а. с. 44).

Позивачем надано документ, складений німецькою мовою, без перекладу українською мовою, засвідченого належним чином, з доданим перекладом, здійсненим за допомогою програми-перекладача, згідно якого, даний документ є офіційним підтвердженням реєстрації, виданим ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Кельн ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою проживання АДРЕСА_2 (а. с. 13 - 14).
Позивачем надано виписку monobank з рахунку ОСОБА_4 за період з 01 січня по 14 серпня 2025 року, з відображенням 36 грошових переказів від ОСОБА_3 та 6 грошових переказів від ОСОБА_1 (а. с. 51 - 52).
Згідно іншої виписки monobank з рахунку ОСОБА_4 за період з 01 січня по 25 серпня 2025 року, ОСОБА_3 здійснено грошові перекази на користь ОСОБА_4 в загальній сумі 19112 грн. (а. с. 53 - 55).

Відповідачем надано копії проїзних квитків на ім`я ОСОБА_4 маршрутом Київ-Кельн 08 січня 2025 року, зворотній маршрут Кельн-Київ 25 січня 2025 року (а. с. 75), копії квитанцій на оплату комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 за 2025 рік (а. с. 87 - 95), медичну документацію щодо свого стану здоров`я (а. с. 104 - 107).

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28 жовтня 2025 року, надано інформацію щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_4 в період з 01 березня 2022 року по 13 жовтня 2025 року, а саме ОСОБА_4 в`їхала до України 09 квітня 2022 року, виїхала 14 квітня 2022 року, в`їхала до України 24 серпня 2022 року, виїхала 25 червня 2023 року, в`їхала до України 19 серпня 2023 року, виїхала 11 грудня 2023 року, в`їхала до України 13 січня 2024 року, виїхала 17 червня 2024 року, в`їхала до України 24 серпня 2024 року, виїхала 07 січня 2025 року, в`їхала до України 25 січня 2025 року, виїхала 24 червня 2025 року, в`їхала до України 12 жовтня 2025 року (а. с. 125).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази: копію підтвердження надання допомоги у навчанні ОСОБА_4 у м. Кельн від 23 лютого 2026 року, копію довідки зі школи у м. Кельн від 20 лютого 2026 року, копію документа, складеного іноземними мовами, без перекладу на українську мову, який позивачем надано як сертифікат про вакцинацію.
До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 також надано нові докази: копії квитанцій monobank про оплату навчання ОСОБА_4 за 2025 - 2026 роки, копію виписки з рахунку monobank з відображенням переказів на картку ОСОБА_4 за період з 01 вересня 2025 року по 29 березня 2026 року, копію медичної документації щодо свого стану здоров`я.

Також 16 квітня 2026 року ОСОБА_1 подано клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу - копію листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16 квітня 2026 року на адвокатський запит щодо перетину державного кордону України ОСОБА_4 .
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, заявниками не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявники обґрунтовують свої вимоги.

Крім того, надані сторонами докази не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріпленим у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти (постанова Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19). 

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20, від 04 лютого 2026 року у справі № 212/1496/24.

Згідно ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, на підтвердження обставин проживання ОСОБА_4 у Німеччині разом з ОСОБА_1 , останньою до позову надано документ, складений німецькою мовою, без перекладу українською мовою, засвідченого належним чином, з доданим перекладом, здійсненим за допомогою програми-перекладача, згідно якого, даний документ є офіційним підтвердженням реєстрації, виданим ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Кельн ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою проживання АДРЕСА_2 (а. с. 13 - 14).

Водночас, даний документ не підтверджує проживання за адресою АДРЕСА_2 самої матері ОСОБА_1 , і будь-яких доказів на підтвердження саме спільного проживання з дочкою нею під час розгляду справи здобуто не було.

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває в Україні більше часу, ніж за кордоном, і 12 жовтня 2025 року повернулась в Україну.

Оскільки з доказів, наявних у справі, судом першої інстанції не встановлено, що спільна дочка сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла 17 років, проживає разом з матір`ю, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів на користь матері ОСОБА_1 .

Крім того, доказів перебування ОСОБА_4 на утриманні матері позивачем суду також не надано, оскільки таким доказом не може вважатись виписка monobank з рахунку ОСОБА_4 за період з 01 січня по 14 серпня 2025 року, з відображенням 36 грошових переказів від ОСОБА_3 та 6 грошових переказів від ОСОБА_1 , на загальну суму грошових переказів від матері 3049 грн. (а. с. 51 - 52).

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що у позові нею зазначалося і жодного доказу, який би спростовував дану обставину, в матеріалах справи не міститься, що з червня 2025 року старша дочка сторін ОСОБА_4 повернулася до Німеччини для спільного проживання з матір`ю - ОСОБА_1 , на даний час зареєстрована за адресою проживання позивача та фактично перебуває під її щоденним наглядом, піклуванням та повним матеріальним забезпеченням.

Апеляційний суд констатує, що доведення позивачем факту проживання дитини з нею та перебування дитини на утриманні матері є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Проте даного процесуального обов`язку нею належним чином виконано не було, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позов ґрунтується виключно на поясненнях позивача і викладені в ньому обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції ухвалив рішення 03 лютого 2026 року, посилаючись на довідку Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка містить відомості станом на жовтень 2025 року, тобто між датою формування відповідної інформації та датою ухвалення рішення минув значний проміжок часу, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, зважаючи на те, що згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Отже обставини, на які позивач посилається на підтвердження своїх вимог, мають підтверджуватися відповідними доказами саме на час пред`явлення позову, а не на момент ухвалення рішення в справі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, які ґрунтуються на нових доказах, здобутих після ухвалення рішення в справі, долучених до апеляційної скарги, які не були прийняті відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, які визначають межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводи позивача, що довідка Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України лише відображає факт перетину державного кордону, але не встановлює постійного місця проживання дитини, тривалості її перебування на території України після 12 жовтня 2025 року чи характеру такого перебування (тимчасовий візит, короткострокове перебування тощо), а також доводи позивача, що сама по собі оплата батьком навчання в онлайн-школі жодним чином не підтверджує факту проживання дитини в Україні, а лише свідчить про фінансування освітніх послуг, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність обставин проживання дитини з позивачем та відхиляються апеляційним судом.

Посилання ОСОБА_1 , що про систематичне та тривале проживання дитини за межами України свідчать періоди перебування ОСОБА_4 за кордоном, зокрема безпосередньо з 24 червня 2025 року по 12 жовтня 2025 року, і що про сам по собі формальний підрахунок днів перебування не може автоматично ототожнюватися з зазначенням фактичного місця проживання дитини, яке характеризується не лише часовим критерієм, а й сталістю соціальних зв`язків, побутовим укладом, перебуванням під постійною опікою одного з батьків, забезпеченням повсякденних потреб та організацією навчального процесу безпосередньо за місцем проживання дитини, - не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність обставин проживання дитини з позивачем та відхиляються апеляційним судом.

Аргументи позивача, що проживання дитини в Україні, на яке посилався відповідач, спростовуються матеріалами справи, відхиляються апеляційним судом, оскільки саме по собі проживання дитини не в Україні, а в Німеччині, згідно доводів позивача, не є підставою для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача, якою обставини проживання дитини конкретно з нею та перебування дочки на її утриманні не доведено.

Є абстрактними, не обґрунтованими посиланнями на конкретні факти та докази, наявні у справі, доводи апеляційної скарги, що суд фактично надав наперед визначену силу окремим доказам сторони відповідача, що суперечить прямій нормі закону про відсутність у доказів заздалегідь встановленої сили, і такий підхід призвів до формування внутрішнього переконання не на основі всебічного аналізу доказів, а шляхом їх однобічного тлумачення.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції здійснив оцінку доказів вибірково та фрагментарно, не надавши належної правової оцінки письмовим доказам, які прямо підтверджують навчання дитини в Німеччині, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, з огляду на відсутність таких доказів в матеріалах справи під час її розгляду судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.