Справа № 766/5795/23
н/п 2/766/5552/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Іванцової Н.К.,
за участю секретаря Бацули К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Ейбатова Заура Мардан Огли, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

встановив:

Представник позивача адвокат Ейбатов Заур Мардан Огли, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 31.07.2015 року до 17.03.2023 року. Шлюб був розвірваний 15.02.2023 року. За час шлюбу позивачем було придбано нерухоме майно, а саме:
- житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був придбаний у 2018 році на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2018 року, який посвідчений державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Негра О.А.;
- житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок був придбаний у 2019 році на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою М.В.;
- земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер 6522380500:01:001:0084, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (тобто, земельна ділянка під придбаним житловим будинком). Земельна ділянка була придбана у 2019 році (одночасно з житловим будинком) на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою М.В.
Зазначив, що не зважаючи на те, що всі зазначені вище об?єкти нерухомості були придбані під час шлюбу, вони були придбані за особисті кошти позивача, про що було достеменно відомо відповідачу на момент придбання таких об?єктів. Вказав, що враховуючи те, що майно було придбане, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти позивача, це майно не може вважатися об?єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особисто приватною власністю позивача. Просив визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що розташований адресою: АДРЕСА_1 ; на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 6522380500:01:001:0084, яка розташована адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 10.11.2023 року відкрито провадження за справою та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
07.12.2023 року відповідачем подано заяву про визнання позову, в якій він погодився з доводами позивачки щодо придбання спірного майна за її особисті кошти та просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 06.03.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матвєєва Володимира Адольфовича належним чином засвідчену копію договору щодо виношування дитини (сурогатного материнства) та додатків до такого договору, якщо вони були, який був укладений 23 березня 2017 року ОСОБА_1 , як сурогатною матір`ю.
12.03.2024 року від представника позивача – адвоката Ейбатова З.М. на адресу суду надійшли додаткові пояснення, у яких остнній зазначив, що 27.03.2017 року позивачка уклала нотаріально посвідчений договір про сурогатне материнство (виношування дитини), по якому виступала саме сурогатною матір?ю. За надання послуг сурогатної матері позивачці була передбачена та, відповідно отримана позивачкою, грошова компенсація, зокрема у розмірі 12 000,00 доларів США. Після отримання вказаних грошових коштів (у квітні 2018 року, після пологів по програмі сурогатного материнства 09.04.2018 року) позивачкою особисто, відповідно за власні кошти від програми сурогатного материнства було придбано нерухоме майно: житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вартість будинку, відповідно до договору склала 132475,00 грн. Курс долара станом на той момент, відповідно до відомостей НБУ складав 27,76 гривень за 1 долар, відповідно придбаний будинок був за грошову суму у розмірі 4772,00 долари США, що є сумою в межах отриманої позивачкою компенсації за участь в програмі сурогатного материнства. Разом з тим, вже 05.11.2018 року позивачкою було укладено другий договір про виношування дитини, за яким відповідно до пункту 3.1. сурогатна матір повинна була отримати 15000,00 доларів США, у випадку народження однієї живої дитини, а відповідно до п.3.2. сурогатна матір претендувала і на доплату у розмірі 4000,00 доларів США у випадку народження двох та більше дітей. Відповідно до пункту 3.3. договору, встановений курс долара, на той момент, визначався сторонами у розмірі 28,1328 грн. за 1 долар. Тому, винагорода у розмірі 15000,00 доларів США дорівнювала еквівалентній сумі у гривні у розмірі 421972,00 грн. Позивачкою було народжено ІНФОРМАЦІЯ_1 двоє дітей, батьківські права на яких були передані їх біологічним батькам, відповідно до умов Договору, тому, позивачкою було отримано у червні 2019 року грошову суму у розмірі 19000,00 доларів США (що складало на той момент 534523,20 грн. На кошти, які були отримані позивачкою з договору про виношування дитини від 05.11.2018 року нею було придбано: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вартість будинку, відповідно до договору склала 29930,00 гривень; земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 6522380500:01:001:0084, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартість земельної ділянки, відповідно до договору склала 15000,00 грн. Відповідно, вартість придбаної нерухомості знаходиться в межах отриманої позивачкою винагороди за участь в програмі сурогатного материнства. Зазначив, що оскільки компенсація виплачена позивачці саме за її особисті заслуги, як відшкодування шкоди, завданої її здоров?ю, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди за участь в програмі сурогатного материнства, то така компенсація виплачена позивачці є її особистою приватною власністю, а відповідно і спірне нерухоме майно, придбане за рахунок такої компенсації також є особистою приватною власністю позивачка. Вважає, що оскільки спірне майно набуте позивачкою виключно за власні кошти, отримані за участь у програмі сурогатного материнства, то воно не є об?єктом спільної сумісної власності сторін. 
25.03.2024 року відповідачем ОСОБА_2 було подано відзив, у якому останній зазначив, що в період з 02.08.2004 року по 31.08.2022 року він був офіційно працевлаштований в фермерському господарстві «Тюльпан» на посаді тракториста, де отримував офіційну заробітну плату. Вказав, що за час подружнього життя, за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу в 2016 році був придбаний житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , право власності зареєстровано було на прізвище ОСОБА_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2018 року, був придбаний житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2019 року, укладеного між ним, ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 був проданий покупцю за 100000,00 грн, за вказані грошові кошти 29.08.2019 року на підставі договорів купівлі-продажу, було придбано житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до п. 17 даного договору, купівля житлового будинку вчиняється за згодою одного з подружжя покупця- ОСОБА_2 та земельна ділянка за кадастровим номером 6522380500:01:001:0084, загальною площею 0,1500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до п. 25 даного договору купівля земельної ділянки вчиняється за згодою одного з подружжя покупця- ОСОБА_2 . На думку відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбане за її особисті кошти. При цьому під час укладення договорів купівлі-продажу ним надавалася згода на придбання зазначеного майна, а позивач не зазначала, що таке майно набувається за рахунок її особистих коштів та не в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим нотаріусом було отримано згоду другого з подружжя на укладення відповідних договорів. Вважає, що презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного майна позивачем не спростовано, а житлові будинки та земельна ділянка були придбані під час шлюбу в інтересах сім`ї та за попередньою домовленістю сторін, у зв`язку з чим є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Просив у задоволенні позову відмовити.
У подальшому відповідач змінив свою процесуальну позицію та 25.03.2024 року звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову посилався на ті ж обставини, що були викладені ним у відзиві на первісний позов, а саме на те, що спірні житлові будинки та земельна ділянка були набуті сторонами під час шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Зазначав, що презумпція спільності майна подружжя позивачем не спростована, а тому спірне майно підлягає поділу між сторонами. В обґрунтування зустрічного позову також зазначав, що між сторонами склалися напружені відносини, у зв`язку з чим спільне користування спірним майном є неможливим. Вважав справедливим здійснити поділ спільного майна шляхом виділення кожній зі сторін окремого об`єкта нерухомості. Посилався на те, що відповідно до договорів купівлі-продажу вартість житлового будинку з надвірними та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 становить 132 475 грн, тоді як вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 становить 29 930 грн, а земельної ділянки за цією ж адресою — 15 000 грн. Зазначав, що заявлені ним вимоги передбачають передачу у його власність житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 загальною вартістю 44 930 грн, що є істотно меншою вартістю порівняно з житловим будинком по АДРЕСА_1 , вартість якого становить 132 475 грн, а тому такий спосіб поділу не порушує прав позивачки та є справедливим. Просив в порядку поділу майна визнати за ним право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за кадастровим номером 6522380500:01:001:0084, загальною площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
09.04.2024 року представником позивача ОСОБА_4 подано відповідь на відзив, у якій останній заперечував проти доводів відповідача та зазначав, що спірне нерухоме майно було придбане за особисті кошти позивачки, отримані внаслідок її участі у програмах сурогатного материнства. Вказував, що розмір отриманих позивачкою грошових коштів значно перевищував кошти, отримані від продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а тому твердження відповідача про придбання спірного майна саме за рахунок коштів від його продажу є безпідставними. Також зазначив, що раніше відповідачем була подана заява про визнання позову, у якій він підтвердив, що спірне майно придбане за особисті кошти позивачки та є її особистою приватною власністю, однак у подальшому змінив свою процесуальну позицію та почав заперечувати проти задоволення позову. Крім того, представник позивача звертав увагу на те, що відповідач фактично не спростував обставин отримання позивачкою коштів від участі у програмах сурогатного материнства та не надав доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя. Посилаючись на те, що компенсація, отримана позивачкою за участь у програмах сурогатного материнства, є її особистою приватною власністю, вважає, що і придбане за такі кошти нерухоме майно також належить їй на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим просив позов задовольнити у повному обсязі.
17.04.2024 року у запереченнях на відповідь на відзив відповідач ОСОБА_2 зазначив, що не погоджується з доводами позивачки щодо придбання спірного майна за її особисті кошти, отримані від участі у програмах сурогатного материнства. Посилався на те, що грошові кошти за відповідними договорами виплачувались частинами та використовувались на поточні потреби сім`ї. Також вказував, що житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_2 були придбані після продажу належного йому житлового будинку по АДРЕСА_3 , а отримані від продажу кошти були використані для придбання зазначеного майна. Зазначав, що при укладенні договорів купівлі-продажу ним надавались нотаріально посвідчені згоди на придбання нерухомого майна, сторони не укладали шлюбного договору, а в договорах не зазначалось про придбання майна за особисті кошти позивачки. Вважав, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами придбання спірного майна за її особисті кошти, у зв`язку з чим презумпція спільної сумісної власності подружжя не спростована, а спірні житлові будинки та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.
24.04.2024 року представником позивача ОСОБА_4 подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній, крім раніше заявлених вимог про визнання особистою приватною власністю житлових будинків та земельної ділянки в с. Бехтери, просив також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,3103 га, кадастровий номер 6522380200:06:009:0010, розташованої на території Олексіївської сільської ради. В обґрунтування зазначив, що вказана земельна ділянка була набута сторонами під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
20.05.2024 року представником ОСОБА_2 – адвокатом Боровик А.О. подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, у якому зазначено, що викладена у відзиві на первісний позов та зустрічному позові позиція щодо вимог про визнання особистою приватною власністю житлових будинків та земельної ділянки в с. Бехтери залишається незмінною. Щодо вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,3103 га, кадастровий номер 6522380200:06:009:0010, представник заперечувала, посилаючись на те, що вказана земельна ділянка була набута ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 04.02.2022 року, а тому відповідно до ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю та не належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.
03.06.2024 року представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Ейбатовим З.М. подано заяву про зменшення позовних вимог, у якій останній зазначив, що після отримання відзиву на заяву про збільшення позовних вимог та копії договору дарування земельної ділянки площею 4,3103 га, кадастровий номер 6522380200:06:009:0010, позивачка дійшла висновку про відсутність підстав для заявлення вимог щодо вказаної земельної ділянки, оскільки вона набута відповідачем на підставі договору дарування та є його особистою приватною власністю. У зв`язку з цим просила зменшити позовні вимоги шляхом виключення вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки та повернутися до первісних позовних вимог щодо визнання особистою приватною власністю житлових будинків та земельної ділянки в с. Бехтери. Також просила повернути сплачений судовий збір у розмірі 400 грн у зв`язку зі зменшенням позовних вимог.
Ухвалою суду від 02.07.2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, об`єднавши її з первісним позовом адвоката Ейбатова Заура Мардан огли, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
Ухвалою суду від 02.07.2024 року повернуто ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 400 грн 00 коп, сплачений згідно квитанції № 6769-8915-0310-8401 від 24.04.2024 року, у зв`язку зі зменшенням позовних вимог.
Ухвалою суду від 02.07.2024 року витребувано від обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі завірені належним чином копії, а саме: правочину, в якому встановлено основне зобов`язання від 31.05.2019 року, серія та номер 8645-к, видавник: обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі; договору-купівлі продажу від 18.06.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою М.В., зареєстрованого в реєстрі під № 1238; договору іпотеки від 18.06.2019 року житлового будинку з господарськими будівлями за даресою: АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Куницею В.В., зареєстрований за № 962, де іпотекодержателем є обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі; платіжні документи щодо перерахування грошової суми у розмірі 100000 грн. ОСОБА_2 .
15.07.2024 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ейбатовим З.М. подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому останній заперечував проти задоволення зустрічного позову та зазначав, що спірні об`єкти нерухомого майна були придбані позивачкою хоча і під час шлюбу, однак за її особисті кошти, отримані внаслідок участі у програмах сурогатного материнства, а тому не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу. Також зазначав, що відповідач раніше подавав заяву про визнання первісного позову та підтверджував факт придбання спірного майна за особисті кошти позивачки, однак у подальшому змінив свою процесуальну позицію та звернувся із зустрічним позовом про поділ майна. У зв`язку з наведеним просив у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.
Ухвалою суду від 23.09.2024 року витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю пологовий будинок "Лелека" інформацію про те, чи мав місце (та в яку дату) факт пологів ОСОБА_1 у квітні 2018 року у пологовому будинку "Лелека" та у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управлінняі Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію про те, чи мав місце (та в яку дату) факт реєстрації у квітні-травні 2018 року актового запису про народження дитини, батьками якої зазначені: батько - громаднин Королівства Іспанії, ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та мати - громадянинка Королівства Іспанії, ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
26.11.2024 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ейбатовим З.М. подано додаткові пояснення, у яких останній додатково обґрунтовував позовні вимоги, посилаючись на те, що спірне майно було придбане за кошти, отримані позивачкою від участі у програмах сурогатного материнства, які, на його думку, є особистою приватною власністю позивачки та не входять до складу спільного майна подружжя. Також представник позивачки посилався на судову практику щодо подібних правовідносин та зазначав про наявність підстав для застосування аналогії закону. Крім того, представник позивачки зазначав, що виплати за договорами сурогатного материнства мають компенсаційний характер та за своєю правовою природою не можуть вважатися спільним доходом подружжя.
Ухвалою суду від 27.11.2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
12.05.2025 року відповідачем ОСОБА_2 подано письмові пояснення, у яких останній зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо належності спірного майна. Вказував, що позивачка пропонувала залишити за собою житлові будинки та земельну ділянку, розташовані у с. Бехтери, а за ним - земельну ділянку, отриману ним за договором дарування від матері. Зазначив, що з такою пропозицією не погоджувався, оскільки вважав земельну ділянку його особистою приватною власністю, та пропонував вирішити питання поділу майна після деокупації території або шляхом досягнення домовленостей щодо збереження майна для сина сторін. Також зазначив, що первісно ним було подано заяву про визнання позову, однак така заява була підписана під впливом наполягань позивачки та з огляду на побоювання втрати можливості спілкування із сином. Посилався на листування сторін у месенджері Viber та зазначав, що після ознайомлення з матеріалами справи через свого представника змінив свою правову позицію щодо заявлених позовних вимог.
14.07.2025 року ОСОБА_1 подано додаткові письмові пояснення, у яких вона заперечувала доводи відповідача, викладені у його письмових поясненнях. Зазначила, що неодноразово намагалася врегулювати спір щодо майна в позасудовому порядку, однак згоди між сторонами досягнуто не було. Також вказувала, що відповідач був обізнаний зі змістом позовних вимог та добровільно подав заяву про визнання позову, а твердження про здійснення на нього тиску та перешкоджання спілкуванню з дитиною не відповідають дійсності. Наполягала на тому, що спірне майно придбане за її особисті кошти, отримані внаслідок участі у програмах сурогатного материнства, у зв`язку з чим просила первісний позов задовольнити.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 . Первісні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності ОСОБА_2 . Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Первісний позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Як визначено ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебували у шлюбі, зреєстрованому 31 липня 2015 року виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, актовий запис №3.
Заочним рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 15.02.2023 року шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зреєстрований 31 липня 2015 року виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, актовий запис №3 розірваний.
Судом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі набуто наступне нерухоме майно:
-житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, що знаходиться в АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними та побутовими спорудами до нього від 21.11.2018 року;
-житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 29.08.2019 року;
-земельна ділянка, площею 0,1500 га., кадастровий номер 6522380500:01:001:0084, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.08.2019 року.
На підтвердження доводів про придбання спірного майна за рахунок належних їй особистих коштів ОСОБА_1 надала такі докази:
-договір про виношування дитини від 23.03.2017 року, відповідно до умов якого передбачено виплату ОСОБА_1 винагороди у розмірі 12000 доларів США;
-договір про виношування дитини від 05.11.2018 року, відповідно до умов якого передбачено виплату ОСОБА_1 винагороди у розмірі 15000 доларів США, а у випадку народження двох або більше дітей - додаткової компенсації у розмірі 4000 доларів США;
-нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_1 від 24.06.2019 року, зміст яких підтверджує народження нею 19.06.2019 року двох дітей у межах реалізації програми сурогатного материнства та надання згоди на запис батьками дітей громадян Французької Республіки;
-договір про сурогатне материнство та виношування дитини від 28.09.2020 року, умовами якого передбачено участь ОСОБА_1 у програмі сурогатного материнства та виплату їй винагороди і компенсацій, пов`язаних з участю у такій програмі.
На виконання ухвали суду надійшла відповідь Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідно до якої виявлено актовий запис №854 від 11.04.2018 про народження дитини, батьками якої зазначені громадяни Королівства Іспанії ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .
Також на виконання ухвали суду ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» повідомило, що ОСОБА_1 перебувала у зазначеному закладі та пологи відбулися 09.04.2018 року.
На підтвердження своїх заперечень проти первісного позову та доводів зустрічного позову ОСОБА_2 надано такі докази:
-копію трудової книжки, з якої вбачається, що у період з 02.08.2004 року по 31.08.2022 він перебував у трудових відносинах із ФГ «Тюльпан»;
-інформаційну довідку щодо переходу права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2019 року;
-квитанцію про зарахування 99 500 грн та виписку АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку, відповідно до яких 26.07.2019 року було проведено операцію із зарахування коштів у сумі 99 500 грн у зв`язку з придбанням ОСОБА_3 житлового будинку за договором №8645-к від 31.05.2019 року та перерахуванням коштів продавцю ОСОБА_2 ;
Також на виконання ухвали суду Херсонський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, надав інформацію, відповідно до якої у 2019 році ОСОБА_3 було надано кредит у сумі 100 000 грн на придбання житла, а кредитні кошти 26.07.2019 року перераховані продавцю житла.
На підтвердження доводів про те, що кошти, отримані від продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , були використані відповідачем на інші потреби, а не на придбання спірного майна, ОСОБА_1 також надала витяг з Єдиного державного реєстру МВС України щодо зареєстрованих транспортних засобів, відповідно до якого за ОСОБА_2 14.11.2019 року зареєстровано причіп КРД 050122.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що спірні об`єкти нерухомого майна були набуті сторонами в період шлюбу.
На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала договори про сурогатне материнство, нотаріальні заяви, відповіді на виконання ухвали суду про витребування доказів та інші документи. Вказані докази підтверджують участь ОСОБА_1 у відповідних програмах та обставини народження дітей, а також передбачене договорами отримання нею винагороди та компенсацій. Разом з тим, зазначені докази самі по собі не підтверджують придбання спірного майна виключно за рахунок таких коштів.
Крім того, договір про сурогатне материнство від 28.09.2020 року укладений після набуття спірних об`єктів нерухомого майна у 2018 та 2019 роках, а тому не може підтверджувати джерело коштів для їх придбання.
Надані сторонами докази не дають можливості достеменно встановити джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано спірні об`єкти нерухомого майна, а також підтвердити, що таке майно набуте виключно за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 .
Доводи позивачки про те, що спірне майно придбане за кошти, отримані нею за договором сурогатного материнства, а тому є її особистою приватною власністю, суд відхиляє.
Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини чи чоловіка є майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто.
Сам по собі факт отримання одним із подружжя грошових коштів не свідчить про те, що придбане під час шлюбу майно автоматично набуває статусу особистої приватної власності. Для застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України необхідно встановити джерело коштів та підтвердити, що саме ці кошти були використані для придбання конкретного майна. 
При цьому стаття 61 СК України відносить до об`єктів права спільної сумісної власності заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи, отримані одним із подружжя під час шлюбу. 
Матеріали справи не містять належних доказів того, що кошти, отримані позивачкою за договорами сурогатного материнства, за своїм правовим режимом належали виключно до її особистої приватної власності, а також доказів того, що спірне майно було придбане виключно за рахунок цих коштів без використання інших коштів сім`ї.
Враховуючи дію презумпції спільності майна подружжя та недоведеність обставин, необхідних для її спростування, суд доходить висновку, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За таких обставин первісний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Оскільки суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд переходить до вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про його поділ.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 
Вирішуючи питання щодо способу поділу спірного майна, суд враховує, що сторони після розірвання шлюбу не досягли домовленості щодо порядку його поділу.
Судом встановлено, що спірне майно складається з двох житлових будинків та земельної ділянки, які є самостійними об`єктами цивільних прав.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а частки дружини та чоловіка при поділі такого майна є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Зустрічним позовом ОСОБА_2 просить здійснити поділ спірного майна шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а за ним права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за кадастровим номером 6522380500:01:001:0084 загальною площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Наявні у матеріалах справи відомості про вартість майна, зазначені у договорах купівлі-продажу, не можуть бути безумовною підставою для визначення його дійсної ринкової вартості на момент вирішення спору.
Слід також зазначити, що спірні об`єкти нерухомості розташовані на тимчасово окупованій території України, що також унеможливлює встановлення їх актуальної ринкової вартості на час розгляду справи.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку, вартість яких відповідно до договорів купівлі-продажу є меншою порівняно з вартістю житлового будинку по АДРЕСА_1 .
При цьому позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачки грошової компенсації різниці вартості майна, прямо зазначаючи, що погоджується на отримання у власність майна меншої вартості та не наполягає на досягненні арифметичної рівності вартості майна, яке буде передане кожній зі сторін.
Суд враховує, що право на отримання компенсації різниці вартості часток є майновим правом особи та реалізується за її волевиявленням. Відсутність відповідної вимоги свідчить про небажання позивача скористатися таким способом захисту свого права.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог та не може виходити за їх межі. Отже, за відсутності вимоги про стягнення компенсації суд позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання щодо визначення її розміру та стягнення з відповідачки відповідних коштів.
Сам по собі факт того, що вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 перевищує сукупну вартість житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_2 , не є перешкодою для задоволення позову, оскільки особа, яка претендує на меншу за вартістю частку майна, добровільно обрала такий спосіб поділу спільного майна та не заявляє вимог про усунення відповідної майнової різниці.
Суд також враховує, що запропонований позивачем за зустрічним позовом спосіб поділу дозволяє припинити режим спільної сумісної власності сторін щодо усіх спірних об`єктів нерухомого майна та остаточно врегулювати спір між сторонами щодо належного їм майна, не погіршує правового становища відповідачки, яка отримує у власність майно більшої вартості, а доказів порушення її прав чи законних інтересів унаслідок такого поділу суду не надано.
За таких обставин суд доходить висновку, що поділ спільного майна шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , а за відповідачкою – на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відповідає положенням статей 69–71 СК України та принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Окрім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні з зустрічною позовною заявою у сумі 1212,00 грн.
Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 223, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

вирішив:

У задоволенні первісної позовної заяви адвоката Ейбатова Заура Мардан Огли, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю – відмовити.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задовольнити.
В порядку поділу спільного майна подружжя:
- визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 6522380500:01:001:0084 загальною площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: сплачений судовий збір за подання зустрічної позовної заяви в сумі 1212 (одна тисяча двісті дванадцять) гривень 00 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Суддя	Н.К.Іванцова