Справа № 127/16237/26
Провадження № 2/127/4659/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією, що надає населенню послуги з постачання теплової енергії та гарячої води відповідно до умов визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІI та Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.09.2019 за №830 ( в редакції постанови КМУ від 08.09.2021 №1022) та Правил надання послуг з постачання гарячої води, затверджених Постановою КМУ від 11.12.2019 за №1182 ( в редакції постанови КМУ від 08.09.2021 №1023).
Житлове помешкання по АДРЕСА_1 , де зареєстровані та проживають відповідачі, що підтверджується Витягом з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ житлово-комунального господарства м. Вінниці, забезпечується послугами з постачання теплової енергії, які надаються КП ВМР «ВМТЕ». Зазначений житловий будинок технічно під`єднано до зовнішніх інженерних мереж КП ВМР «ВМТЕ», що підтверджується рішеннями виконавчого комітету Вінницької міської ради від 10.12.2020 № 2634 та від 21.07.2022 № 1447 (із змінами рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.04.2024 № 929), якими погоджено норми споживання теплової енергії на послугу з постачання теплової енергії та норми споживання гарячої води на послугу з постачання гарячої води для споживачів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».
01.10.2021 між позивачем та відповідачами укладено Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, а отже останні є споживачами послуг позивача, що підтверджується також реєстром особових рахунків житлового фонду КП ОЦ житлово-комунального господарства м. Вінниці. Враховуючи те, що житлове приміщення відповідача забезпечується послугами постачання теплової енергії, які надаються КП ВМР «ВМТЕ» та, як споживач наданих позивачем послуг, порушуючи вимоги Типового індивідуального договору, а також п 5. ч.2 ст.7, ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», заборгували КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за надані позивачем в період 01.07.2022 року по 31.05.2025 року, послуги з постачання теплової енергії 5 398 грн. 00 коп., позивач звернувся до суду із даною позовною заявою до відповідачів, оскільки в добровільному порядку відповідачі сплатити борг відмовляються.
Ухвалою суду від 02.06.2026 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, яку направлено судом на адресу проживання відповідачів.
Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
У відзиві зазначено, що квартира АДРЕСА_2 ще у 2001 році була у встановленому на той час законодавством порядку відключена від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання. На підтвердження зазначених обставин відповідачі посилаються на заяву про відключення від 08 серпня 2001 року, технічні умови № 09/1583 від 27 серпня 2001 року, акт про відключення квартири від 10 жовтня 2001 року, складений представниками теплопостачальної організації, житлово-експлуатаційної організації та власником квартири, а також акт обстеження житлового приміщення від 16 листопада 2014 року, яким підтверджено наявність автономного опалення та відсутність підключення квартири до систем централізованого теплопостачання і гарячого водопостачання.
На думку відповідачів, оскільки протягом заявленого позивачем періоду до квартири фактично не здійснювалося постачання теплової енергії та гарячої води, вимоги про стягнення плати за такі послуги є безпідставними.
Також відповідачі зазначають, що у позовній заяві позивач обґрунтовує свої вимоги виключно фактом надання відповідачам послуг з постачання теплової енергії та гарячої води і не заявляє вимог про стягнення плати за теплову енергію, витрачену на опалення місць загального користування, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення чи гарячого водопостачання. У зв`язку із цим відповідачі вважають, що суд повинен розглядати справу виключно в межах заявлених позовних вимог відповідно до статті 13 ЦПК України.
Крім того, відповідачі зазначають, що навіть у разі віднесення заявленої до стягнення суми до плати за місця загального користування чи функціонування внутрішньобудинкових систем, позивачем не надано належних та допустимих доказів правильності здійснених нарахувань відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, оскільки до матеріалів справи долучено лише оборотну відомість, яка, на думку відповідачів, не містить необхідного розрахунку.
Також відповідачі заперечують правомірність нарахування плати за функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, посилаючись на те, що після відключення квартири у 2001 році рушникосушувач демонтовано, транзитні трубопроводи заізольовано, а тому циркуляція гарячої води через квартиру відсутня.
Окремо відповідачі заперечують правомірність нарахування плати за абонентське обслуговування, вказуючи, що після відключення квартири вони не є індивідуальними споживачами послуг централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання.
Крім того, відповідачами заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених статтями 257, 267 Цивільного кодексу України, та зазначено, що вимоги за період з липня 2022 року по травень 2023 року пред`явлені поза межами встановленого законом трирічного строку.
29 червня 2026 року представником позивача подано відповідь на відзив.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що не заперечує факт обладнання квартири відповідачів автономною системою опалення, однак вказує, що відключення окремої квартири від мереж централізованого опалення не звільняє її власників від обов`язку брати участь у відшкодуванні витрат на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, а також від сплати плати за абонентське обслуговування у випадках, передбачених чинним законодавством.
Позивач посилається на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року, Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1182 від 11 грудня 2019 року, та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
На обґрунтування своїх доводів позивач зазначає, що багатоквартирний будинок по АДРЕСА_3 від централізованої системи теплопостачання повністю не відключений, обладнаний вузлом комерційного обліку теплової енергії, а тому відповідно до вимог чинного законодавства витрати на загальнобудинкові потреби підлягають розподілу між усіма співвласниками приміщень будинку, у тому числі між власниками квартир з індивідуальним опаленням.
Також позивач зазначає, що між сторонами існують договірні відносини, які виникли на підставі публічних договорів приєднання, розміщених на офіційному вебсайті підприємства, оскільки співвласниками багатоквартирного будинку не було обрано іншу модель договірних відносин відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Після отримання відповіді на відзив відповідачами подано заперечення.
У запереченнях відповідачі зазначають, що у відповіді на відзив позивач фактично змінив підстави позову, оскільки первісно обґрунтовував свої вимоги наданням відповідачам послуг з постачання теплової енергії та гарячої води безпосередньо до квартири, тоді як у відповіді на відзив почав обґрунтовувати позов необхідністю сплати вартості теплової енергії на опалення місць загального користування, функціонування внутрішньобудинкових систем та інших загальнобудинкових витрат. На думку відповідачів, така зміна підстав позову мала здійснюватися виключно шляхом подання відповідної заяви відповідно до вимог статті 49 ЦПК України.
Крім того, відповідачі звертають увагу суду на акти про відпуск теплової енергії, подані самим позивачем, із яких, на їх думку, вбачається, що протягом окремих періодів загальнобудинкові прилади комерційного обліку теплової енергії не працювали, а тому відсутні належні докази здійснення розрахунків відповідно до вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методики розподілу.
Також відповідачі вказують, що надані позивачем розрахунки свідчать про відсутність нарахувань за функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання протягом значної частини спірного періоду та появу відповідних сум лише наприкінці 2024 року, що, на їх думку, свідчить про безпідставність таких нарахувань.
Крім того, відповідачі повторно наголошують на необхідності застосування наслідків спливу позовної давності та зазначають, що подання заяви про видачу судового наказу не перериває перебіг позовної давності, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Представником позивача подано до суду заяву про здійснення розгляду справи у відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити та стягнути із відповідача заборгованість перед КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за надані позивачем в період з 01.07.2022 року по 31.05.2025 року, послуги з постачання теплової енергії 5 398 грн. 00 коп. та судові витрати.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заяви в яких просили суд здійснювати розгляд справи у їх відсутності, заперечили проти заявленого позов та не визнали його, просили врахувати позицію викладену у відзиві на позовну заяву, застосувати строк позовної давності до даного спору та відмовити у задоволенні позову Заперечували проти стягнення, посилаючись на автономні системи опалення та гарячого водопостачання у квартирі АДРЕСА_2 та відсутність фактичного надання послуг.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, висловлених в позовній заяві. 
Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини сторін, що ґрунтуються на вимогах ст. 526, 625 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2019 року № 830 зі змінами, Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2019 року № 1182 зі змінами.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, квартира АДРЕСА_2 ще у 2001 році була відключена від централізованої системи опалення та гарячого водопостачання.
На підтвердження зазначених обставин відповідачами до матеріалів справи надано заяву про відключення від 08 серпня 2001 року, Технічні умови №09/1583 від 27 серпня 2001 року, видані теплопостачальною організацією, відповідно до яких передбачалося виконання комплексу технічних заходів із відключення квартири від систем централізованого опалення та гарячого водопостачання, зокрема демонтаж опалювальних приладів, відключення рушникосушувача та ізоляцію транзитних стояків.
Крім того, до матеріалів справи долучено Акт від 10 жовтня 2001 року, підписаний представниками теплопостачальної організації, житлово-експлуатаційної організації та власником квартири, відповідно до якого технічні умови виконані в повному обсязі, а квартиру виключено із розрахунків за централізоване опалення та гаряче водопостачання.
Також матеріали справи містять Акт обстеження житлового приміщення від 16 листопада 2014 року, складений контролером КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», яким повторно зафіксовано відсутність у квартирі приладів централізованого опалення, наявність автономного джерела теплопостачання та ізоляцію транзитних трубопроводів.
Оцінюючи наведені документи відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що зазначені письмові докази є належними та допустимими, оскільки безпосередньо стосуються предмета доказування, походять від організацій, уповноважених на їх складання, містять необхідні реквізити та підписи відповідальних осіб, а їх достовірність позивачем не спростована.
Таким чином, судом встановлено, що квартира відповідачів у встановленому на той час порядку була відключена від мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання ще у 2001 році, а індивідуальне постачання теплової енергії та гарячої води до спірної квартири протягом спірного періоду не здійснювалося.
Разом із тим судом також встановлено, що зазначена обставина сама по собі не свідчить про відсутність у відповідачів будь-яких обов`язків щодо участі у витратах, пов`язаних із забезпеченням функціонування систем теплопостачання багатоквартирного будинку, оскільки питання правомірності відповідних нарахувань підлягає оцінці з урахуванням вимог чинного законодавства, що регулює порядок надання комунальних послуг та розподілу обсягів спожитої теплової енергії між співвласниками багатоквартирного будинку.
Судом також установлено, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_3 в цілому від централізованої системи теплопостачання не відключений та протягом спірного періоду перебував на централізованому теплопостачанні, що підтверджується наданими позивачем актами відпуску теплової енергії, актами зняття показників вузлів комерційного обліку теплової енергії та іншими документами, долученими до відповіді на відзив.
З досліджених судом актів убачається, що протягом опалювальних періодів теплопостачальною організацією здійснювався відпуск теплової енергії до зазначеного багатоквартирного будинку, а обсяг спожитої будинком теплової енергії визначався за показниками вузлів комерційного обліку, а в окремі періоди їх тимчасової несправності — відповідно до вимог законодавства, що регулює порядок здійснення комерційного обліку теплової енергії.
Крім того, судом досліджено надані позивачем розрахунок заборгованості за особовим рахунком відповідачів, розрахунок нарахувань за відповідні розрахункові періоди, оборотну відомість особового рахунку та інші бухгалтерські документи, з яких убачається, що спірна заборгованість сформована не лише із вартості теплової енергії, а також із платежів, нарахованих відповідно до чинного законодавства у зв`язку із функціонуванням систем теплопостачання багатоквартирного будинку та виконанням виконавцем комунальної послуги своїх обов`язків щодо її надання.
Досліджуючи доводи сторін та надані ними докази у їх сукупності, суд виходить із того, що відповідно до статей 12, 13, 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд вирішує спір виключно на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, досліджених під час судового розгляду.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі посилаються на те, що у зв`язку із законним відключенням квартири від мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання ще у 2001 році вони не є споживачами послуг позивача, а тому будь-які нарахування є безпідставними.
Наведені доводи суд оцінює критично з огляду на таке.
Дійсно, дослідженими судом доказами підтверджується факт відключення квартири відповідачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання. Разом із тим, сама по собі зазначена обставина не є безумовною підставою для звільнення власників або співвласників квартири від виконання передбачених законом обов`язків щодо участі у витратах, пов`язаних із забезпеченням функціонування інженерних систем багатоквартирного будинку.
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у випадках та порядку, визначених законом і договорами про надання відповідних послуг.
Особливості нарахування плати власникам квартир, відключених від централізованого теплопостачання, визначені Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, Правилами надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1182, а також Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Із наведених нормативно-правових актів убачається, що відключення окремого приміщення від мереж централізованого теплопостачання не припиняє існування багатоквартирного будинку як єдиного інженерного комплексу та не звільняє власника такого приміщення від обов`язку брати участь у відшкодуванні витрат на опалення місць загального користування, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем та інших витрат, які відповідно до законодавства розподіляються між усіма співвласниками будинку.
Як убачається з наданих позивачем актів відпуску теплової енергії, багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_3 протягом спірного періоду був приєднаний до централізованої системи теплопостачання, а теплова енергія фактично подавалася до будинку в опалювальні періоди.
Також судом досліджено акти обліку теплової енергії та документи щодо роботи вузлів комерційного обліку теплової енергії.
Посилання відповідачів на окремі акти, в яких зазначено про тимчасову несправність вузлів комерційного обліку, самі по собі не свідчать про відсутність факту постачання теплової енергії до багатоквартирного будинку та не можуть бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд враховує, що законодавством у сфері комерційного обліку теплової енергії передбачено порядок визначення обсягів спожитої теплової енергії у разі тимчасового виходу вузла комерційного обліку з ладу або неможливості отримання його показників.
Матеріали справи свідчать, що при визначенні обсягів теплової енергії позивач керувався відповідними нормативними положеннями та здійснював нарахування відповідно до вимог спеціального законодавства.
Крім того, до відповіді на відзив позивачем долучено розрахунок нарахувань, розрахунок заборгованості, акти відпуску теплової енергії, документи щодо розподілу теплової енергії між споживачами будинку та інші письмові докази, які в сукупності підтверджують порядок формування нарахувань за спірний період.
Надані документи узгоджуються між собою, містять інформацію щодо періодів надання послуг, обсягів теплової енергії, порядку проведення нарахувань та відображають рух коштів за особовим рахунком відповідачів.
При цьому відповідачами не подано належних та допустимих доказів, які б спростовували правильність здійснених позивачем розрахунків або підтверджували проведення альтернативного розрахунку із застосуванням положень Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Саме лише посилання відповідачів на незгоду із здійсненими нарахуваннями без подання відповідних доказів не може бути підставою для висновку про їх неправомірність, оскільки відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Суд також не приймає доводи відповідачів про те, що позивач фактично змінив підстави позову під час подання відповіді на відзив.
Як убачається зі змісту позовної заяви, предметом спору з моменту звернення до суду було стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії та пов`язаних із нею платежів, нарахованих відповідно до вимог чинного законодавства.
Наведення позивачем у відповіді на відзив додаткових правових аргументів, а також більш детальне обґрунтування порядку формування спірної заборгованості не свідчить про зміну предмета або підстав позову у розумінні статті 49 ЦПК України, а є реалізацією процесуального права сторони надати пояснення щодо доводів, викладених у відзиві, та подати додаткові докази на їх спростування.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доводи відповідачів щодо відсутності будь-яких правових підстав для здійснення нарахувань є необґрунтованими та спростовуються сукупністю досліджених судом письмових доказів.
Суд дослідив надані документи, у тому числі: типові індивідуальний договір про надання послуг, рішення виконавчого комітету м. Вінниці, оборотну відомість та розрахунки заборгованості, акти про відпуск теплової енергії в опалювальний сезону, розрахунки вартості послуги з постачання теплової енергії по квартирі АДРЕСА_2 , та нарахування витрат теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання по квартирі АДРЕСА_2 , та встановив фактичну наявність та надання послуг, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Крім того, суд звертає увагу на те, що 01.10.2021 між позивачем та відповідачами фактично було укладено Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води. Даний договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на веб-сайті КП ВМР «ВМТЕ».
Згідно п. 5 Типового договору, виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Обсяг спожитої теплової енергії, визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та складається з:обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо;частини обсягу теплової енергії на задоволення загальноприбудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку;обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнанні індивідуальними системами опалення.
Згідно п.7 Типового договору виконавець забезпечує постачання теплоносія з гарантованим рівнем безпеки, обсягу та величини тиску. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуга.
Відповідно до вищевказаного пункту Типового договору, обсяг спожитої у будинку послуги визначається, як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показниками засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково-відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018р. №315.
Згідно п. 20 Типового договору у разі відсутності інформації про показання вузла (вузлів) комерційного обліку та/або недопущення споживачем виконавця до вузла (вузлів) комерційного обліку для зняття показань для визначення обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, визначається середній обсяг споживання теплової енергії в будинку протягом попереднього опалювального періоду, а в разі відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом опалювального періоду, але не менше 30 днів.
Згідно п. 30 Типового договору споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з плати за послугу; плати за абонентське обслуговування.
Також, згідно п. 34 Типового Договору споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Згідно ст. 36 Типового договору під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу.
Крім того, згідно п. 38 Типового договору споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього договору.
Згідно п. 41 Типового договору споживач зобов`язався: забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку послуги відповідно до умов цього договору та не втручатися в їх роботу;оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строк, встановлений цим договором;допускати виконавця або його представника у своє житло для перевірки показань вузлів розподільного обліку, приладів розподілювачів теплової енергії у порядку, визначеному законом і цим договором.
Згідно п. 44 Типового договору сторони несуть відповідальність за невиконання умов цього договору відповідно до цього договору або закону.
Як встановлено судом, відповідачами допущено порушення вимог чинного законодавства та умов Типового договору п. 30, 34, 38, 40, 44, що полягає в несвоєчасному внесені плати, в повному обсязі, за надані послуги виконавцем; в погашені простроченої заборгованості за отримані послуги, яка виникла в попередні періоди; оплаті наданих послуг за ціною/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, а також обов`язку з внесення плати за абонентське обслуговування у строк встановлений цими договорами.
Відповідачі порушили умови п. 5 ч. 2 ст. 7 та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», належним чином не виконуючи свої зобов`язання щодо сплати за спожиті послуги з постачання теплової енергії. 
Внаслідок цього, в період з 01.07.2022 по 31.05.2025 включно встановлено заборгованість у сумі 5 398 грн., що підтверджується оборотною відомістю за особовим рахунком № НОМЕР_1 , що додається до матеріалів справи.
Пунктами 36 Договорів приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води передбачено, що у разі наявності заборгованості виконавець має право зарахувати платежі споживача на покриття заборгованості за минулі розрахункові періоди. Водночас відповідачам щомісячно надсилаються платіжні вимоги щодо сплати боргу за отримані житлово-комунальні послуги, зокрема за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджує обізнаність відповідачів щодо наявності заборгованості.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі зазначали, що позивачем не надано належного розрахунку заявленої до стягнення заборгованості, а долучена до позовної заяви оборотна відомість є внутрішнім бухгалтерським документом та не містить відомостей про порядок визначення обсягу теплової енергії, що припадає на квартиру відповідачів.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із того, що після подання відзиву позивачем разом із відповіддю на відзив до матеріалів справи були долучені додаткові письмові докази, а саме: акти відпуску теплової енергії до багатоквартирного будинку, документи щодо визначення обсягів спожитої теплової енергії, а також детальний розрахунок вартості послуги з постачання теплової енергії по квартирі АДРЕСА_2 за спірний період.
Із зазначеного розрахунку вбачається, що позивачем помісячно визначено опалювальну площу квартири відповідачів, загальну опалювальну площу житлового будинку, фактичний обсяг теплової енергії, спожитої будинком у відповідному розрахунковому періоді, частку теплової енергії, що припадає на загальнобудинкові потреби, застосований тариф на теплову енергію, суму нарахувань за відповідний розрахунковий період та розмір плати за абонентське обслуговування.
Так, із наданого розрахунку вбачається, що нарахування здійснювалися виходячи із загальної опалювальної площі квартири відповідачів 51,1 кв.м, загальної опалювальної площі будинку 5929,71 кв.м, фактичного обсягу теплової енергії, спожитої будинком у відповідному розрахунковому періоді, а також частки теплової енергії, визначеної для покриття загальнобудинкових потреб.
Судом встановлено, що нарахування вартості послуги здійснювалися не за теплову енергію, спожиту безпосередньо квартирою відповідачів, а за частку теплової енергії, яка відповідно до вимог чинного законодавства розподіляється між усіма співвласниками багатоквартирного будинку незалежно від способу опалення окремого приміщення.
Матеріалами справи не підтверджено, що багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 від`єднаний від систем централізованого теплопостачання у порядку, визначеному законодавством. Відсутній також акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення.
Відповідно до статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна будинку, до якого належать, зокрема, внутрішньобудинкові інженерні мережі, місця загального користування та інше майно, що забезпечує функціонування будинку.
Відповідно до статей 7, 9, 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1182, а також Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України №315, власники приміщень із індивідуальним опаленням не звільняються від участі у розподілі витрат теплової енергії на загальнобудинкові потреби.
Так, пунктом 24 Правил №830 прямо передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення і гарячого водопостачання, розподіляється також між споживачами, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення або відключені від централізованого теплопостачання.
Пунктом 38 цих Правил встановлено, що споживач не звільняється від оплати частини послуги щодо відшкодування витрат теплової енергії, використаної на загальнобудинкові потреби.
Аналогічні положення містяться у пункті 28 Правил №1182 щодо розподілу теплової енергії, необхідної для забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання.
Пунктом 12 розділу IV Методики розподілу визначено, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби, розподіляється між усіма співвласниками приміщень незалежно від способу опалення конкретної квартири пропорційно площі належного їм приміщення.
Отже, доводи відповідачів про те, що встановлення автономного опалення повністю звільняє їх від оплати будь-яких нарахувань за теплову енергію, є безпідставними та суперечать чинному законодавству.
Дослідивши зазначений розрахунок у сукупності з актами відпуску теплової енергії та іншими письмовими доказами, суд не встановив внутрішніх суперечностей між цими документами.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про неправильність застосованих позивачем вихідних даних, арифметичних розрахунків або неправильне визначення площі квартири чи інших показників, відповідачами суду не подано.
При цьому самі лише посилання відповідачів на незгоду із проведеними нарахуваннями без подання власного контррозрахунку або інших доказів, які б спростовували правильність визначених позивачем сум, не можуть бути підставою для визнання розрахунку недостовірним.
За таких обставин суд приходить до висновку, що поданий позивачем розрахунок разом з іншими дослідженими письмовими доказами є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Суд, керуючись ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, вважає, що грошові зобов`язання відповідачів перед КП ВМР «ВМТЕ» є належними та підлягають виконанню, а ненадання платежів є порушенням зобов`язання.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України).
Суд також враховує, що на відповідачів поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Інфляційне нарахування на суму боргу та 3% річних від простроченої суми є компенсацією матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та відшкодуванням неправомірного користування утриманими грошовими коштами, що підтверджено позицією Верховного Суду України у постанові від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц.
Таким чином, за період з 01.07.2022 по 31.05.2025 включно сума заборгованості відповідачів за надані послуги становить 5 398,00 грн, з яких: 4 789,92 грн — основний борг за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води; 130,00 грн — три проценти річних; 478,08 грн — інфляційні втрати.
Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов визначених Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2019 року № 830 зі змінами, Правилами надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2019 року № 1182 зі змінами.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. за №630 передбачено, що оплата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст.2 Закону).
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин діяла стаття 67 Житлового кодексу України, якою було передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) справляється за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Оскільки заборгованість, яка є предметом спору, сформувалася у період дії зазначеної норми, саме вона підлягає застосуванню при вирішенні цього спору відповідно до принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі, закріпленого у статті 58 Конституції України.
Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів вузлів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. 
Крім того, нарахування плати за абонентське обслуговування передбачено також пунктом 33 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету нового Міністрів України від 21.09.2019 № 830 (в редакції постанови КМУ від 08.09.2021 № 1022), пунктом 34 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 (в редакції постанови КМУ від 08.09.2021 № 1023), а також відповідними пунктами Типових індивідуальних договорів укладених з також відповідачем, які набрали чинності з 01.11.2021. 
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 1671 від 09.09.2020р. «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання, послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» встановлено тарифи на теплову енергію, на послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води для населення (які введено в дію наказами КП ВМР «ВМТЕ» від 03.01.2018 № 12, від 17.12.2018 № 411, від 09.09.2020 № 303).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 808 установлено граничний розмір плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговування внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг. Для споживачів позивача розмір плати за абонентське обслуговування встановлено у розмірі, що є меншим від встановленого Кабінетом Міністрів України граничного розміру.
Вказані тарифи розміщено на офіційному сайті КП ВМР «ВМТЕ» https://vmte.vn.ua/price_population.html
Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону передбачено обов`язок індивідуального споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Згідно правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 по справа № 6-110цс12, якщо актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Зокрема, ст. 19, 20 Закону України від 24 червня 2004 р. № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" передбачають обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Отже, акцептування договору споживачем про надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. 
Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. 627, 630 ЦК України, ст. 7, 8 Закону.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
У відповідності до зазначених норм, позивачем було запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, опублікувавши ці договори на веб-сайті підприємства https://vmte.vn.ua/public/contract.html.
Таким чином, з 01.11.2021 вступили в дію Типові індивідуальні договори приєднання на послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, і вважається, що вони укладені між КП ВМР «ВМТЕ» та кожним споживачем - фізичною особою відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» та постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води».
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.
Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
Враховуючи те, що заперечень або протоколу розбіжностей до типових договорів від відповідачів у встановлений чинним законодавством термін не надійшло, отже відповідачі підтвердили свою згоду з умовами про надання послуг з постачання теплової енергії та приєдналися до запропонованих типових договорів в цілому.
Водночас, частиною першою статті 9 Закону, пунктом 37 «Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» та пунктом 39 «Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води» передбачено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Крім того, зазначене також передбачено умовами (пунктом 38) Типового індивідуального договору укладеного зі споживачами.
Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Приписами статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг.
Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція.
КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» своєчасно та у належній якості надає послуги з постачання теплової енергії та гарячої води у житлове приміщення № 10 в багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачі щомісячно отримують платіжні вимоги щодо сплати боргу за отримані послуги з постачання теплової енергії, тому усвідомлюють те, що є боржниками перед КП ВМР «ВМТЕ».
Тому суд враховує, що позивач надає послуги з постачання тепла до інших споживачів (мешканців) будинку по АДРЕСА_3 , також виконує договірні зобов`язання перед споживачами та надає послуги згідно рішення Вінницької міської ради.
Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до частини 1статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і в установлений строк, згідно ст. 525 цього Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.
Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц.
Відповідно до оборотної відомості за період з липня 2022 по травень 2025 року включно, по особовому рахунку № НОМЕР_1 , та розрахунку суми заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання з врахуванням 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги, по о/р НОМЕР_1 по приміщенню за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість відповідачів за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 01.07.2022 по 31.05.2025 включно сума заборгованості відповідачів за надані послуги становить 5 398,00 грн, з яких: 4 789,92 грн — основний борг за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води; 130,00 грн — три проценти річних; 478,08 грн — інфляційні втрати.
Доводи відповідачів про необґрунтованість нарахованої суми суд вважає безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами. Суд встановив, що відповідачі ухилялися від виконання своїх зобов`язань і не спростували надані позивачем документи та розрахунки.
Надані відповідачами відзив та докази не спростовують належним чином доводи позивача та підлягають відхиленню.
Відповідачі також заявили про застосування строку позовної давності. 
Суд також надає оцінку доводам відповідачів щодо застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідачі посилаються на те, що позивач звернувся до суду після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності, у зв`язку з чим просять відмовити у задоволенні позову.
Зазначені доводи суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Судом встановлено, що предметом спору є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка виникла за період з 01 липня 2022 року по 31 травня 2025 року.
Водночас відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257 і 258 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину. Карантин на всій території України діяв до 30 червня 2023 року.
Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування строки, визначені статтями 257–259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Воєнний стан в Україні введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. На час виникнення спірних правовідносин, звернення позивача до суду та розгляду цієї справи воєнний стан в Україні продовжує діяти.
Отже, перебіг загальної позовної давності щодо заявлених позовних вимог продовжується в силу прямої вказівки закону.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач до звернення з даним позовом реалізував своє право на судовий захист шляхом звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення цієї ж заборгованості. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2025 року судовий наказ було скасовано, при цьому стягувачу роз`яснено право звернутися до суду з відповідними вимогами в порядку позовного провадження, яким позивач і скористався.
Таким чином, на момент звернення до суду із даним позовом строк позовної давності щодо заявлених вимог не сплив.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України, а тому доводи відповідачів у цій частині є необґрунтованими та підлягають відхиленню.
Таким чином правильність розрахунків позивача за заявленою до стягнення сумою боргу відповідачами належними і допустимими доказами не спростовано.
Доказів на погашення заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань з оплати наданих житлово-комунальних послуг відповідачами суду не представлено. 
Оцінивши всі зібрані у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач довів факт надання послуг, правомірність здійснених нарахувань та наявність у відповідачів заборгованості за період з 01 липня 2022 року по 31 травня 2025 року.
Доводи відповідачів щодо повної відсутності обов`язку зі сплати нарахованих платежів спростовуються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, Правил надання послуги з постачання гарячої води та дослідженими судом письмовими доказами.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та солідарного стягнення з відповідачів на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованості у загальному розмірі 5 398,00 грн, з яких: 4 789,92 грн — основний борг за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води; 130,00 грн — три проценти річних; 478,08 грн — інфляційні втрати.
Суд також враховує, що власником квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_1 , тоді як відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та фактично проживають у вказаному житловому приміщенні, користуються ним та є споживачами житлово-комунальних послуг.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Отже, закон прямо покладає на повнолітніх осіб, які зареєстровані та проживають у житлі споживача, солідарний обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг незалежно від того, чи є вони власниками відповідного житла.
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протягом спірного періоду були зареєстровані та проживали у квартирі, за якою здійснювалися спірні нарахування, суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для покладення на всіх відповідачів солідарного обов`язку щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ст.141ЦПК України з відповідача на користь позивача слід в стягнути судовий збір в розмірі 3 328 грн. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5,7,9,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.67,68 ЖК України, ст. 11, 509, 525, 526, 611, 625 ЦК України, ст. 13, 89, 141, 263-265, 268, 279, 280, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період з 01 липня 2022 року по 31 травня 2025 року в загальному розмірі 5 398 (п`ять тисяч триста дев`яносто вісім) гривень 00 копійок, яка складається з 4 789 (чотири тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 92 копійки — основний борг; 130 (сто тридцять) гривень 00 копійок — три проценти річних; 478 (чотириста сімдесят вісім) гривень 08 копійок — інфляційні втрати.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» 3 328 гривень 00 копійок судового збору (1109 (одну тисячу сто дев`ять) гривень 34 копійки з кожного).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», місцезнаходження юридичної особи: м. Вінниця, вул. 600-річчя, 13; код ЄДРПОУ 33126849;
Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ;
Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .
Повний текст рішення суду складено 06.07.2026.

Суддя: