ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/20821/25 пров. № А/857/2778/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року (головуючий суддя Мартинюк В.Я., м.Львів) у справі №380/20821/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинення певних дій,-
В С Т А Н О В И В:
17.10.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 за травень 2024 року з розрахунку 100% грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача донарахувати та довиплатити позивачу грошове забезпечення та додаткову винагороду зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 за травень 2024 року з розрахунку 100% грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 .
Позов обґрунтовує тим, що позивач є дружиною зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 та мав право на отримання 100% грошового забезпечення та додаткової винагороди її чоловіка. Проте, в порушення вимог чинного законодавства відповідач за місяць травень 2024 року нарахував та виплатив лише 50% грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 , всупереч Порядку №884. Станом на момент подання позовної заяви до суду чоловік ОСОБА_2 офіційно вважався безвісти зниклим. Зменшення розміру виплат грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісти ОСОБА_2 його дружині із 100 % до 50 % за місяць травень 2024 року є протиправним, а позивач як дружина військовослужбовця, який зник безвісти, має право на 100 % виплат, відповідно до п.7 Порядку №884 (у редакції чинній станом на травень 2024 року).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. На переконання позивача, рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та неправильному застосуванні норм матеріального права або порушенні норм процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивач є дружиною ОСОБА_2 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ).
Позивач та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (свідоцтва про народження від 09.02.2016 року, які наявні в матеріалах справи).
Актом про фактичне місце проживання від 01.02.2024 року встановлено, що позивач фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 .
Дочки позивача та ОСОБА_2 проживають за тією ж самою адресою (витяги з реєстру територіальної громади).
ІНФОРМАЦІЯ_1 сповіщенням сім`ї від 22.01.2024 року повідомив позивача, що її чоловік ОСОБА_5 під час виконання бойового завдання в районі н.п. Крохмальне Купянського району Харківської області зник безвісти.
Вказане також підтверджується витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.01.2024 року, витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, який наявний в матеріалах справи.
Листом від 20.08.2025 року у відповідь на звернення представника позивача військова частина НОМЕР_1 повідомила, що виплата грошового забезпечення їй як дружині безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 ґрунтується виключно на чинному законодавстві України. Відповідно до платіжної інструкції від 16.06.2025 року на картковий рахунок позивача було нараховано 142752,85 грн., з них грошове забезпечення за 02,03,04,05 місяць 2025 року – 31940,59 грн. та додаткова винагорода за 02,03,04 місяць 2025 року – 110812,26 грн., та 20.06.2025 року нараховано 36937,5 грн. додаткової винагороди за 05 місяць 2025 року, решта грошового забезпечення депоновано.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 3 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; Закон № 2011-XII) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Згідно абзацу першого ч.6 ст.9 Закону № 2011-XII За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (абзац шість ч.6 ст.9 Закону № 2011-XII).
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; Порядок № 884).
Відповідно до п.2 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Згідно із абзацом першим п.3 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення (абзац перший п.4 Порядку №884).
З матеріалів справи вбачається, що позивачу відповідачем було виплачено 50% грошового забезпечення та додаткової винагороди безвісно зниклого ОСОБА_2 за травень 2024 року.
Вказане позивачем не заперечується.
Натомість, апелянт стверджує, що має право на виплату 100% грошового забезпечення ОСОБА_2 за вказаний період.
Із пояснень відповідача вбачається, що у безвісно зниклого ОСОБА_2 є також дочка ОСОБА_6 .
Зазначена обставина позивачем також жодним чином не спростована.
Із долучених до матеріалів справи відповідачем картки особового рахунку ОСОБА_2 №937 вбачається, що у травні 2024 року йому було нараховано до виплати 119793 грн. 73 коп.
Окрім цього, до матеріалів справи було долучено довідку АТКБ «ПРИВАТБАНК» про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів, відповідно до якої грошове забезпечення безвісно зниклого ОСОБА_2 з урахуванням додаткової винагороди було виплачено у рівних частинах позивачу та ОСОБА_6 .
Іншими словами, згадане грошове забезпечення разом із додатковою винагородою були розділені порівно (по 50%) між позивачем та дочкою безвісно зниклого ОСОБА_2 ОСОБА_6 .
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у відповідача відсутній обов`язок виплачувати позивачу 100% грошового забезпечення та додаткової винагороди зниклого безвісті молодшого сержанта ОСОБА_2 за травень 2024 року.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у справі № 380/20821/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар