Справа № 613/2494/25 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Каліберди В.А.,
з участю секретаря судового засідання Коломієць Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Богодухівського району Харківської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «АНТОНОВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за освітні послуги
ВСТАНОВИВ:
До Краснокутського районного суду Харківської області 26 січня 2026 року за підсудністю згідно ухвали Богодухівського районного суду Харківської області від 02.01.2026 надійшла цивільна справа за позовною заявою АТ «АНТОНОВ» до ОСОБА_1 , в якій представник позивача Безпалий Д.В. просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «АНТОНОВ» грошові кошти в розмірі 117390,27 грн, з яких: 117255,35 грн – основна заборгованість, 134,92 грн – 3% річних; стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «АНТОНОВ » судовий збір у розмірі 2422,40 грн; відповідно до частин 10, 11 статті 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відповідних трьох процентів річних до моменту фактичного виконання відповідачем рішення з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України та визначити в судовому рішенні правила їх розрахунку за формулою: сума боргу х3%/100/365х кількість днів прострочення.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 23 серпня 2019 року між ДП «АНТОНОВ», НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання освітніх послуг №12.3174.2019, який укладено у межах Договору №12.2588.2019 від 21.08.2019 про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти, за якими відбувалися фінансування витрат Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут» з надання освітніх послуг в межах затверджених навчальних планів на користь відповідача на замовлення ДП «АНТОНОВ». 
Відповідно до умов Договору №12.3174.2019 від 23.08.2019, виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника надати освітню послугу – здобуття вищої освіти одержувачем, за фахом - 193 «Геодезія та землеустрій» (форма навчання денна), а замовник зобов`язується сплатити вартість його навчання у розмірах та в порядку, встановленим договором. Розмір плати за навчання встановлюється на весь строк надання освітньої послуги (термін навчання 2019 – 2023) і становить 47500,00 грн. Замовник повністю вносить плату за визначений період навчання, не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснюватися чергова плата за освітню послугу. 
Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди №1 від 04.09.2019 до Договору №1, укладеною між замовником та студентом, яка є невід`ємною частиною Договору, сторони домовилися про те, що відповідач бере на себе зобов`язання повернути позивачу грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору №12.3174.2019 від 23.08.2019 у наступних випадках: відрахування відповідача з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни; переведення без погодження із замовником до іншого навчального закладу; звільнення відповідача з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання. 
Згодом за заявою відповідача його було переведено на інший факультет Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут», а саме на 2 курс денної форми навчання факультету літакобудування за фахом 134 «Авіаційна та ракетно-космічна техніка» (форма навчання - денна). Розмір плати за навчання встановлюється на весь строк надання освітньої послуги (термін навчання 2020 – 2023) і становить 29100,00 грн. Замовник повністю вносить плату за визначений період навчання, не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснюватися чергова плата за освітню послугу. Одночасно з додатковою угодою №1 до Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021 року, сторони домовилися про те, що відповідач бере на себе зобов`язання повернути ДП «АНТОНОВ» грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021 у наступних випадках: відрахування відповідача з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни; переведення без погодження із замовником до іншого навчального закладу; звільнення відповідача з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання. 
Позивач умови Договору виконав у повному обсязі без будь-яких зауважень, у тому числі оплатив у повному обсязі вартість навчання відповідача у розмірі 46055,35 грн та стипендії в розмірі – 71200,00 грн, а всього – 117255,35 грн.
У трудових відносинах з підприємством відповідач не перебував. Після закінчення навчання у НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та отримання диплому бакалавра відповідач не приступив до роботи на ДП «АНТОНОВ», при цьому не повернув грошові кошти, сплачені підприємством за його навчання, чим порушив взяті на себе зобов`язання, передбачені пунктом 1 Додаткової угоди №1 до Договору №2.
АТ «АНТОНОВ» на адресу відповідача направило письмову Вимогу №126/16239-25 від 17.10.2025 року в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України та запропонувало у семиденний термін з дати отримання вимоги повернути грошові кошти, сплачені за навчання, у зв`язку з тим, що відповідач не приступив до роботи після отримання диплому. Проте, протягом вищезазначеного строку, відповідач не повернув АТ «АНТОНОВ» кошти, сплачені ним за навчання.
Оскільки позивачем були вжиті заходи по досудовому врегулюванню спору і вимоги позивача не задоволені, позивач вважає за необхідне захистити свої права та інтереси щодо повернення коштів у судовому порядку. Сума заборгованості відповідача станом на дату подання заяви перед АТ «АНТОНОВ» складає 117255,35 грн, яка складається із вартості навчання в розмірі 46055,35 грн та стипендії в розмірі 71200,00 грн. Крім того, позивач нарахував на суму заборгованості 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за 14 днів (з 14.11.2025 по 27.11.2025). Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача становить 117390,27 грн, а саме: 117255,35 грн (основна заборгованість) та 134,92 грн (3% річних), яку позивач просить стягнути з відповідача, а також стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 28 січня 2026 року відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання.
23 лютого 2026 року відповідач ОСОБА_1 засобами системи «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву про стягнення коштів за навчання, в якому зазначив, що 01.02.2021 року між Національним аерокосмічним університетом ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», ДП «Антонов» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання освітніх послуг № 18.0283.2021. Того ж дня між ДП «АНТОНОВ» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 18.0283.2021, згідно з пунктом 1 якої студент бере на себе зобов`язання повернути ДП «АНТОНОВ» грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору, у наступних випадках: - відрахування студента з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни; - переведення без погодження із замовником до іншого навчального закладу; - дострокового припинення дії Договору з ініціативи студента; - звільнення студента з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання. 30.06.2023 року відповідач успішно завершив навчання та отримав диплом бакалавра. Вказав, що умова повернення коштів, передбачена Додатковою угодою, не настала. Позивач у позовній заяві сам підтверджує, що відповідач ніколи не перебував у трудових відносинах з підприємством, що підтверджується службовою запискою відділу кадрів АТ «АНТОНОВ». Додаткова угода № 1 передбачає повернення коштів у разі «звільнення студента з ДП «АНТОНОВ». Звільнення — це припинення трудових відносин, які вже існують. Оскільки відповідач ніколи не був працівником ДП «АНТОНОВ» (а згодом — АТ «АНТОНОВ»), то звільнення, як юридичний факт, не відбулося і не могло відбутися. Відповідно, умова для повернення коштів, передбачена Додатковою угодою, не настала. Не можна звільнитися з місця, де ніколи не працював. Формулювання «звільнення з ДП «АНТОНОВ»» однозначно передбачає наявність трудових відносин між студентом та підприємством. Якби сторони мали на увазі «відмову від працевлаштування» або «непрацевлаштування», вони б використали саме ці формулювання. Додаткова угода № 1 була розроблена та запропонована замовником — ДП «АНТОНОВ». Відповідач, будучи студентом, не мав можливості впливати на зміст її умов. Якщо позивач мав намір передбачити відповідальність за «непрацевлаштування» або «відмову від працевлаштування», він мав чітко сформулювати це в Додатковій угоді. Оскільки використано термін «звільнення», всі сумніви щодо його значення мають тлумачитися на користь відповідача. Позивач не виконав свого зобов`язання щодо працевлаштування. Конструкція договірних відносин за участю замовника (ДП «АНТОНОВ») передбачала, що підприємство фінансує навчання студента з метою подальшого його працевлаштування. Проте, позивач не надав жодних доказів того, що він: направляв відповідачу офіційне запрошення або направлення на роботу; пропонував відповідачу укласти трудовий договір; вживав будь-яких заходів для працевлаштування відповідача. Позивач не довів факту відмови відповідача від працевлаштування. Зазначив, що період завершення навчання відповідача (2023 рік) та подальший період припадають на час повномасштабного вторгнення РФ в Україну, що є обставиною непереборної сили. Крім того, у квітні 2024 року відбулася реорганізація ДП «АНТОНОВ» шляхом перетворення на АТ «АНТОНОВ», що також могло вплинути на процедуру працевлаштування випускників. Відповідач не відмовлявся від виконання своїх зобов`язань, проте об`єктивні обставини (воєнний стан, реорганізація підприємства) унеможливили нормальний порядок працевлаштування. Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17 вказав, що висновки не застосовні до цієї справи, оскільки відповідач по цій справі фактично працював за направленням — пройшов інтернатуру, був прийнятий на посаду лікаря-хірурга Збаразької центральної районної комунальної лікарні 04 серпня 2015 року і звільнився за власним бажанням 04 листопада 2016 року, тобто до закінчення трирічного строку відпрацювання. У справі, яка розглядається, відповідач ніколи не вступав у трудові відносини з позивачем — цей факт підтверджується самим позивачем. По-друге, справа № 607/3693/17 стосувалася навчання за державним замовленням, натомість, у цій справі йдеться про корпоративний договір між приватним замовником (ДП «АНТОНОВ») та студентом, що регулюється виключно умовами цього договору та загальними нормами цивільного законодавства. По-третє, у справі Великої Палати угода передбачала відповідальність за «відмову їхати за призначенням», тоді як Додаткова угода у справі чітко визначає повернення коштів у разі «звільнення з ДП «АНТОНОВ»». Це принципово різні юридичні факти: «відмова їхати за призначенням» не передбачає наявності трудових відносин, тоді як «звільнення» — передбачає. По-четверте, у справі № 607/3693/17 існувала окрема думка судді Штелик С.П., яка обґрунтовано критикувала позицію більшості та вказувала на необхідність буквального тлумачення умов договору та застосування принципу contra proferentem. Ця окрема думка підтверджує, що навіть серед суддів Великої Палати не було одностайності щодо правильності застосованого підходу. Таким чином, фактичні та правові обставини справ є принципово різними, що виключає застосування висновків постанови ВП ВС до спірних правовідносин. 
Вказав, що позивач вимагає стягнення стипендії у розмірі 71200,00 грн. Однак ця вимога є безпідставною, оскільки Додаткова угода № 1 до Договору передбачає повернення «грошових коштів, сплачених за навчання». Стипендія за своєю правовою природою не є платою за навчання — це грошове забезпечення здобувача освіти, передбачене статтею 62 Закону України «Про вищу освіту». Формулювання «кошти, сплачені за навчання» не може тлумачитись розширювально як таке, що включає стипендію. По-друге, вартість навчання за Договором № 18.0283.2021 визначена в розмірі 29100 грн. Стипендія не є складовою цієї суми та не охоплюється предметом договору про надання освітніх послуг. Також слід розмежовувати правову природу різних виплат: плата за навчання — це оплата освітньої послуги, що передається закладу освіти (ст. 79 Закону України «Про освіту»); стипендія — це грошове забезпечення, що виплачується безпосередньо здобувачу освіти для його матеріальної підтримки під час навчання, навіть якщо стипендія виплачувалась за рахунок коштів замовника в межах корпоративної програми підготовки кадрів, це не змінює її правової природи як грошового забезпечення студента. Зазначив, що відповідач отримував стипендію як особисту матеріальну підтримку, а не як оплату за послуги. По-п`яте, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України, стипендії належать до виплат, що надаються фізичній особі як засіб до існування і не підлягають поверненню як безпідставно набуті. Це додатково підтверджує особливий правовий статус стипендії, який виключає можливість її стягнення як «витрат на навчання». Таким чином, вимога про стягнення 71200,00 грн стипендії виходить за межі договірних зобов`язань відповідача та не має правової підстави. 
Також вказав, що позивач вимагає від відповідача повернення коштів за освітні послуги, проте Договір № 18.0283.2021 передбачає, що навчання має надаватися відповідно до стандартів вищої освіти України. Фактично ж навчання здійснювалося з суттєвими порушеннями: у період пандемії COVID-19 (2020–2021 н.р.) дистанційне навчання надавалося неналежним чином: з приблизно 15 занять на тиждень фактично проводилася лише половина, оскільки більшість викладачів є працівниками підприємства, а не штатними викладачами університету; практична підготовка на підприємстві, яку замовник зобов`язувався забезпечити починаючи з 2-го курсу, фактично не була організована протягом усього періоду навчання; у період воєнного стану студентів не допускали на територію підприємства — доступ було надано лише для захисту дипломних робіт; виплата стипендії здійснювалася із систематичними затримками, що досягали 6 місяців, що свідчить про неналежне виконання замовником своїх фінансових зобов`язань. Зазначені обставини можуть бути підтверджені показаннями інших випускників — однокурсників відповідача. Таким чином вказав, що відповідач отримав освітню послугу неповного обсягу та неналежної якості, що також (факультативно) ставить під сумнів правомірність вимоги про повернення повної вартості такого навчання. 
Таким чином відповідач вважає, що умова повернення коштів, передбачена Додатковою угодою № 1 («звільнення з ДП «АНТОНОВ»»), не настала, оскільки відповідач ніколи не був працівником підприємства і не міг бути звільненим; позивач не надав доказів направлення відповідачу пропозиції працевлаштування та відмови останнього від такої пропозиції; посилання на постанову ВП ВС у справі № 607/3693/17 є безпідставним, оскільки фактичні та правові обставини справ суттєво відрізняються; вимога про стягнення стипендії у розмірі 71200,00 грн є безпідставною, оскільки стипендія не є платою за навчання та не охоплюється умовами Додаткової угоди про повернення «коштів, сплачених за навчання»; позивач (замовник) не забезпечив належне надання освітніх послуг відповідно до стандартів вищої освіти, що виключає можливість вимагати повернення повної вартості навчання. Тому з вказаних підстав просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. 
Окрім того, 02.03.2026 ОСОБА_1 засобами системи «Електронний суд» подав заяву про застосування строку позовної давності, вказавши, що трирічний строк позовної давності щодо вимог АТ «АНТОНОВ», які ґрунтуються на Договорі про надання освітніх послуг №12.2588.2019 від 23.08.2019 р., сплив не пізніше лютого 2024 року, тоді як позов подано у 2025 році. Наголосив, що дана заява не означає визнання відповідачем факту наявності боргових зобов`язань за Договором 2019 р. чи будь-яким іншим договором. Відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.
Представником позивача АТ «АНТОНОВ» 04.03.2026 року подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що позивач категорично відхиляє доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, заперечує їх в повному обсязі, за огляду на наступне. 
На думку відповідача, оскільки останній ніколи не був працівником ДП «Антонов» (а згодом - АТ «Антонов»), то звільнення як юридичний факт не відбулося і не могло відбутися. Відповідно, умова для повернення коштів, передбачена Додатковою угодою, не настала. Вказане твердження відповідача ґрунтується на припущеннях, є хибним та не відповідає дійсності, оскільки, як вже зазначалось позивачем у позовній заяві, відповідно до пунктів 4, 5 ст. 34 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавець має право укладати з працівниками або іншими особами, які не перебувають з ним у трудових відносинах, за їх згодою договори про направлення їх до закладів освіти для професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації. Зазначеним договором на працівника або іншу особу, яка направляється на навчання, може бути покладено обов`язок відпрацювати на посаді відповідно до отриманої кваліфікації в такого роботодавця після закінчення навчання протягом погодженого сторонами строку, який повинен бути порівняний з обов`язками, що взяв на себе роботодавець щодо оплати та строку навчання, але не більше ніж три роки. У разі відмови працівника або іншої особи відпрацювати в роботодавця протягом погодженого з ним строку, звільнення з роботи до закінчення такого строку працівник або інша особа зобов`язані відшкодувати роботодавцю витрати, пов`язані з оплатою навчання, або їх частину, пропорційно відпрацьованому строку на умовах, що визначаються договором. 
Доводи відповідача про те, що висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №607/3693/17 Верховного Суду нібито не застосовані до цієї справи, є безпідставними, адже позивачем дану постанову суду взято як основу для вирішення в подібних правовідносинах і акцентовано увагу саме на обов`язку фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки. При цьому, позивач не ототожнював професії чи інші індивідуальні обставини відповідача, а посилався на загальний правовий підхід, сформульований судом. Отже, зі змісту наведеної вище норми Закону та усталеної судової практики вбачається, що роботодавець вправі укладати відповідні договори не лише зі своїми працівниками, але й з іншими особами, які не перебувають з ним у трудових відносинах. У зв`язку з цим, тлумачення відповідачем частини 1, пункту 4, Додаткової угоди №1, до Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021, зокрема в частині того, що через відсутність трудових відносин із позивачем та факту звільнення умова щодо повернення коштів нібито не настала, є помилковим та необґрунтованим. Така позиція повністю спростовується як положеннями законодавства, так і усталеною судовою практикою.
Також зазначив, що у відзиві на позовну заяву відповідач особисто визнає, що конструкція договірних відносин за участю замовника (ДП «АНТОНОВ» (після перетворення - АТ «АНТОНОВ») передбачала, що підприємство фінансує навчання студента з метою подальшого його працевлаштування на підприємстві. Водночас, відповідач стверджує, що позивач нібито не надав жодних доказів направлення відповідачу офіційного запрошення або направлення на роботу, не пропонував відповідачу укласти трудовий договір та не вживав будь-яких заходів для працевлаштування відповідача. Звертає особливу увагу суду на те, що позивачем здійснювались належні заходи щодо працевлаштування відповідача. Так, листом №100/17141-23 від 15.11.2023 відповідача повідомлено, що відповідно до умов Договору №12.3174.2019 від 23.08.2019 та Додатку №1 від 04.09.2019, а також Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021 та Додатку №1 від 01.02.2021 він зобов`язаний після отримання диплома працевлаштуватися на ДП «АНТОНОВ» (після перетворення — АТ «АНТОНОВ») та відпрацювати три роки. В іншому випадку він зобов`язаний повернути грошові кошти, сплачені за період навчання. З вказаного листа також вбачається, що відповідача було запрошено на співбесіду, призначену на 04.12.2023 о 10:00 год, за юридичною адресою позивача. Крім того, відповідача було попереджено, що у випадку неприбуття на співбесіду, ДП «АНТОНОВ» (після перетворення - АТ «АНТОНОВ») буде вимушене звернутись з позовом до суду про стягнення суми заборгованості. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0590009128095 позивачу вручено вищевказаний лист особисто 09.12.2023. Отже, як вбачається з вищевикладеного, позивач сприяв працевлаштуванню відповідача після закінчення його навчання та створив всі необхідні для цього умови, однак відповідач проігнорував запрошення на співбесіду, чим порушив свої договірні зобов`язання. Більше того, відповідач намагається ввести суд в оману стверджуючи, що позивачем нібито не вжито жодних заходів по його працевлаштуванню. 
Також вказав, що відповідно до вимог частин 2- 5 ст. 62 Закону України « Про вищу освіту», в редакції що діяла на час укладення Договору, особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку. Особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання, можуть отримувати інші стипендії, призначені фізичними (юридичними) особами. Соціальні стипендії призначаються студентам (курсантам) закладу вищої освіти в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Студенти (курсанти) закладу вищої освіти з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також студенти (курсанти) закладу вищої освіти, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків, мають гарантоване право на отримання соціальної стипендії, у тому числі у разі отримання академічної стипендії. Академічні стипендії призначаються особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України. Частка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, встановлюється вченою радою закладу вищої освіти у межах визначеного Кабінетом Міністрів України загального відсотка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, та стипендіального фонду. Студентам (курсантам) закладів вищої освіти, які мають право на отримання соціальної стипендії і набувають право на отримання академічної стипендії, надається один вид стипендії за їхнім вибором. Розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 4 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення» особам, зазначеним у пункті 1 Порядку призначення і виплати стипендій, можуть призначатися академічні або соціальні стипендії. Згідно з пунктом 2 Порядку учням, студентам, курсантам невійськових вищих навчальних закладів, слухачам, клінічним ординаторам, аспірантам і докторантам, які навчаються згідно з угодами, укладеними між навчальними закладами та фізичними або юридичними особами, стипендії можуть виплачуватися за рахунок коштів таких осіб, якщо це передбачено умовами укладеної угоди. На підставі п. 5 Порядку призначення і виплати стипендій, академічними стипендіями, зокрема є ординарні (звичайні) академічні стипендії. Розмір академічних стипендій для осіб, зазначених у підпунктах 1-6 пункту 1 цього Порядку, визначається виходячи з установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Відповідно до пункту 4 чинної редакції Порядку призначення і виплати стипендій особам, визначеним пунктом 1 цього Порядку, призначаються такі стипендії: 1) академічні, зокрема, особам, зазначеним у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку - за результатами навчання у закладах вищої освіти (наукових установах); 2) соціальні - на підставі нормативно-правових актів на отримання державних пільг і гарантій для окремих категорій громадян. З наведених норм випливає, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій. Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця. За правилами пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, соціальна стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Водночас, академічна стипендія призначається студентам, як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування. Враховуючи викладене, стипендія, яка виплачується студентам закладів вищої освіти замовником навчання є академічною та належить до категорії витрат на підготовку відповідного фахівця. Відтак, за наявності передбачених договором та законом підстав, такі кошти підлягають безумовному поверненню замовникові навчання. Вказану правову позицію позивачем сформовано на підставі правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №607/3693/17.
Також зазначив, що відповідач вважає, що навчання здійснювалось нібито з суттєвим порушенням, дистанційне навчання надавалося неналежним чином. Водночас, відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує, що успішно захистив дипломну роботу та 30.06.2023 закінчив навчання з отриманням диплома бакалавра. Зазначене об`єктивно спростовує доводи про нібито отримання неякісних освітніх послуг за Договором №12.0283.2021 від 01.02.2021 та, навпаки, свідчить про належне виконання умов договору й досягнення його основної мети – здобуття відповідачем відповідного освітнього ступеня. Щодо тверджень про несвоєчасну виплату стипендії, позивачем у позовній заяві вже зазначалося, що умови Договору виконано в повному обсязі, у тому числі здійснено виплату стипендії у загальному розмірі 71200,00 грн. Крім того, протягом усього періоду навчання від відповідача або інших осіб не надходило жодних скарг щодо затримки виплат чи неналежного виконання фінансових зобов`язань, що також свідчить про відсутність порушень з боку позивача.
Відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог АТ «АНТОНОВ» та відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Вказана заява не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року на всій території України карантин. При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії. Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом. Отже, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину, а згодом воєнного стану загальний строк позовної давності в три роки було продовжено. З огляду на викладене, позивач не міг пропустити строк позовної давності, оскільки позовні вимоги про стягнення грошових коштів за навчання було заявлено у грудні 2025 року, тоді як Договір про надання освітніх послуг укладено 23.08.2019. Таким чином позивачем дотримано строки, в межах яких він міг звернутися до відповідача з позовом до суду. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги АТ «АНТОНОВ» у повному обсязі.
18 травня 2026 року представником відповідача Селезньовим С.І. до суду подані письмові заперечення, в яких просив відхилити посилання АТ «Антонов» на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №607/3693/17 через відсутність подібності правовідносин, відмовити к задоволенні позовних вимог у частині стягнення стипендії у розмірі 71200 грн як таких, що суперечать прямій нормі п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України та є безпредметними, оскільки позивач ці кошти не виплачував; відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, поясненнях та запереченнях.
В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданих письмових поясненнях та запереченнях. Окрім того, просив застосувати позовну давність до позовних вимог товариства.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулює Закон України «Про освіту».
Згідно частини 3 статті 53 Закону України «Про освіту» - здобувачі освіти зобов`язані, зокрема, дотримуватись умов договору про надання освітніх послуг.
Згідно частини 6 статті 79 Закону України «Про освіту» - розмір та умови оплати за навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, за надання додаткових освітніх послуг встановлюються договором. Договір укладається між закладом освіти і здобувачем освіти (його законними представниками) та/або юридичною чи фізичною особою, яка здійснює оплату.
Судом встановлено, що відповідно до договору про співпрацю №12.2588.2019 з реалізації дуальної форми здобуття освіти від 21.08.2019 НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та ДП «АНТОНОВ» домовилися про співпрацю в реалізації основних і додаткових освітніх послуг на користь здобувачів вищої освіти з нормативним і скороченим терміном навчання за замовленням/погодженням з підприємством, цільової підготовки фахівців різних освітніх ступенів за спеціальностями вищої освіти згідно з існуючими в університеті ліцензіями, нормативної бази і документів з організації освітнього процесу за дуальною формою здобуття освіти (а.с.14-16).
Відповідно до кошторису витрат ДП «АНТОНОВ» до договору №12.2588.2019 від 21.08.2019 про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» на 2020/2021 навчальний рік погоджені витрати складають 5860000,00 грн (а.с.23).
НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» в особі ректора Нечипорука М.В., як виконавцем, та ДП «АНТОНОВ» в особі в.о. генерального директора Бичкова С.А., як замовником, підписано акти здачі приймання виконаних робіт згідно з договором №12.2588.2019 від 21.08.2019 про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ» за 2020/2021 навчальний рік: акт №1 від 20.01.2021 на суму 2156969,21 грн, акт №2 від 21.07.2021 на суму 3703030,79 грн (а.с.23-зворот, 24).
ДП «АНТОНОВ» сплатило НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» за підготовку здобувачів освіти за договором №12.2588.2019 від 21.08.2019: 966293,43 грн згідно з платіжним дорученням №7556 від 10.12.2019 (а.с.27 зворот); 966293,43 грн згідно з платіжним дорученням №7825 від 19.12.2019 (а.с.28); 1533706,57 грн згідно з платіжним дорученням №1108 від 11.03.2020 (а.с.28 зворот); 1533706,57 грн згідно з платіжним дорученням №1844 від 14.05.2020 (а.с.29); 2156969,21 грн згідно з платіжним дорученням №4316 від 05.11.2020 (а.с.29-зворот); 3703030,79 грн згідно з платіжним дорученням №1311 від 09.03.2021 (а.с.30); 241777,00 грн згідно з платіжною інструкцією №50 від 20.04.2021 (а.с.30-зворот); 2922454,82 грн згідно з платіжною інструкцією №1903 від 26.08.2021 ((а.с.30-зворот); 4508105,87 грн згідно з платіжною інструкцією №2205 від 05.09.2022 (а.с.31); 3079500,00 грн згідно з платіжною інструкцією №1 від 11.01.2023 (а.с.31-зворот).
Із змісту вказаних документів вбачається, що в рамках договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про спільну підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ», останній здійснював замовлення у НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» на підготовку здобувачів освіти для підприємства ДП «АНТОНОВ», на підставі його складався кошторис витрат навчального року за певний період та рахунок-фактура на оплату. Після виконання робіт між НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та підприємством ДП «АНТОНОВ» складалися акти здачі-приймання робіт.
Крім того, на підтвердження оплати освітніх послуг позивачем до позовної заяви додані реєстр документів (банківські виписки), сформований станом на 21 липня 2023 року, відповідні платіжні доручення про перерахування на рахунок НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» грошових коштів за підготовку здобувачів освіти за договором №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року.
У межах Договору №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти, 23 серпня 2019 року між Національним аерокосмічним університетом ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» (виконавець), ДП «АНТОНОВ» (замовник) та ОСОБА_1 (одержувач) укладений Договір про надання освітніх послуг №12.3174.2019, відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме: здобуття ОСОБА_1 вищої освіти денної форми навчання з 01.09.2019 по 30.06.2023, бакалавр, за фахом 193 Геодезія та землеустрій, 240 кредитів, а замовник зобов`язується своєчасно вносити плату за освітню послугу у розміру та порядку, встановлених цим договором.
Згідно п.п.5.1 договору розмір плати встановлюється за весь період надання освітньої послуги у національній валюті України, при цьому виконавець має право змінювати розмір плати за навчання не частіше одного разу на рік і не більше як на офіційно визначений рівень інфляції за попередній календарний рік з обов`язковим укладанням додаткової угоди до Договору. 
Пунктом 5.2-5.3 Договору визначено, що річна вартість навчання становить: курс 1 навчальний рік 2019/2020 - 11000 грн; курс 2 навчальний рік 2020/2021 - 11500 грн; курс 3 навчальний рік 2021/2022 - 12000 грн; курс 4 навчальний рік 2022/2023 - 12500 грн. Загальна вартість освітньої послуги становить 47500 грн.
Відповідно до п.5.4-п.5.5 вказаного договору здійснення освітньої послуги проводиться виключно на умовах попередньої оплати вартості навчання за визначений період навчання, або за весь термін навчання. Замовник повністю вносить плату за визначений період навчання (навчальний рік, семестр) не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснитися чергова плата за освітню послугу. Строки внесення плати: щосеместрово (а.с.17-18).
Сторони домовилися, що умови договору можуть застосовуватися до відносин між ними, які виникли до його укладення (п.8.5 договору).
04.09.2019 до Договору №12.3174.2019 від 23.08.2019, між ДП «АНТОНОВ» та ОСОБА_1 укладена Додаткова угода №1, яка є невід`ємною частиною договору, згідно якої сторони домовилися про те, що студент бере на себе зобов`язання повернути ДП «АНТОНОВ» грошові кошти, сплачені за навчання за договором №12.3174.2019 від 23.08.2019 у наступних випадках:
- відрахування студента з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни;
- переведення без погодження із замовником до іншого навчального закладу;
- дострокового припинення дії договору №12.3174.2019 від 23.08.2019 з ініціативи студента;
- звільнення студента з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання (а.с.19).
01 лютого 2021 року між НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», ДП «АНТОНОВ» та ОСОБА_1 укладений Договір про надання освітніх послуг №12.0283.2021 від 01.02.2021, згідно якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме: здобуття ОСОБА_1 вищої освіти денної форми навчання з 08.02.2021 по 30.06.2023, бакалавр, 134 Авіаційна та ракетно-космічна техніка, 150 кредитів. Загальна вартість освітньої послуги становить 29100 грн (а.с.20-21).
Того ж дня, 01.02.2021 до Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021, було укладено Додаткову угоду №1, згідно якої сторони домовилися про те, що студент бере на себе зобов`язання повернути ДП «АНТОНОВ» грошові кошти, сплачені за навчання за договором №12.0283.2021 від 01.02.2021 у наступних випадках:
- відрахування студента з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни;
- переведення без погодження із замовником до іншого навчального закладу;
- дострокового припинення дії договору №12.0283.2021 від 01.02.2021 з ініціативи студента;
- звільнення студента з ДП «АНТОНОВ» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання (а.с.22).
Відповідно до наказу Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» №132-уч від 04.02.2021 «Про переведення на інший факультет» ОСОБА_1 , студент 2 курсу денної форми навчання групи 422к факультету ракетно-космічної техніки, що навчається на місці з оплатою вартості навчання на договірній основі, переведений на 2 курс денної форми навчання за спеціальністю 134 «Авіаційна та ракетно-космічна техніка» освітнього ступеня «бакалавр» на місце з оплатою вартості навчання на договірній основі з 05.02.2021 з ліквідацією академічної різниці до 28.05.2021 (а.с.32). 
Згідно додатку до наказу Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» №916-уч від 30.06.2023 «Про завершення навчання» ОСОБА_1 присуджено ступень та присвоєно кваліфікацію, видано документ про вищу освіту та відраховано з числа студентів навчального закладу з 30 червня 2023 року у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійною програмою. 
Наказом АТ «Українська оборонна промисловість» №235 від 05 квітня 2024 року про деякі питання створення АТ Антонов», новостворене акціонерне товариство є правонаступником ДП «Антонов».
Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 після закінчення навчання, фінансування якого було здійснено за рахунок коштів позивача, до роботи в АТ "Антонов" не приступив.
Згідно долученої до матеріалів справи службової записки заступника начальника Відділу кадрів АТ «Антонов» від 24.07.2024 №679-к ОСОБА_1 у трудових відносинах з АТ «АНТОНОВ» не перебував (а.с.43). 
З листа ДП «АНТОНОВ» від 15.11.2023 за №100/17141-23 відповідача ОСОБА_1 за адресою місця проживання повідомлено, що відповідно до умов Договору №12.3174.2019 від 23.08.2019 та Додатку №1 від 04.09.2019, а також Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021 та Додатку №1 від 01.02.2021 він зобов`язаний після отримання диплома працевлаштуватися на ДП «АНТОНОВ» та відпрацювати три роки. В іншому випадку він зобов`язаний повернути грошові кошти, сплачені за період навчання. З вказаного листа також вбачається, що відповідача було запрошено на співбесіду, призначену на 04.12.2023 о 10:00 год, за юридичною адресою позивача. Крім того, відповідача було попереджено, що у випадку неприбуття на співбесіду, ДП «АНТОНОВ» буде вимушене звернутись з позовом до суду про стягнення суми заборгованості. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення позивачу вручений вищевказаний лист особисто 09.12.2023.
Отже, позивач сприяв працевлаштуванню відповідача після закінчення його навчання, однак відповідач проігнорував запрошення на співбесіду, чим порушив свої договірні зобов`язання.
АТ «АНТОНОВ» 17.10.2025 за вих. №126/16239-25 направило на адресу відповідача письмову вимогу у порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, згідно якої вимагав ОСОБА_1 у семиденний термін з дати отримання вимоги виплатити суму у розмірі 117255,35 грн за вказаними реквізитами (а.с.41-42).
Як на підставу позову АТ «АНТОНОВ» посилається на те, що відповідач не приступив до роботи на ДП «АНТОНОВ», чим порушив взяте на себе зобов`язання, передбачене п.1 Додаткової угоди №1 до Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021, що є підставою для повернення відповідачем коштів, сплачених ДП "АНТОНОВ" за його навчання, в тому числі витрат на оплату стипендії. 
Як зазначалось вище, ОСОБА_1 був зарахований до Національного аерокосмічного університету ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», де навчався з 01.09.2019 по 30.06.2023, та за закінченням навчання отримав диплом бакалавра за кваліфікацією «механічна інженерія, авіаційна та ракетно-космічна техніка», що підтверджується наказом ХАІ №916-уч від 30 червня 2023 року та додатком до нього.
За період навчання ОСОБА_1 отримувалась стипендія, яка була призначена останньому за рахунок коштів ДП «АНТОНОВ» згідно договору про сумісну підготовку спеціалістів для підприємства ДП «АНТОНОВ», що підтверджується відповідними наказами, а саме: наказом № 278-уч від 19.02.2021 з 01.02.2021 по 30.06.21 призначено стипендію у розмірі 1660 грн; наказом № 306-уч від 18.02.2022 з 01.02.2022 по 30.06.2022 призначено стипендію у розмірі 2550 грн.; наказом № 633-уч від 21.04.2023 з 01.02.2023 по 31.05.2023 призначено стипендію у розмірі 2550 грн.
На запит заступника генерального директора АТ «АНТОНОВ» від 22 липня 2025 року 12 серпня 2025 року за №20802-25 було надано інформацію НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» щодо затрачених коштів на навчання випускників, що навчалися за тристоронніми договорами за рахунок підприємства, зокрема щодо ОСОБА_1 підприємством було перераховано за навчання у період з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року у розмірі 46055,35 грн, перераховано та сплачено стипендії у розмірі 71200,00 грн, а всього 117255,35 грн (а.с.40). 
Таким чином, з викладеного вбачається, що позивач виконав покладені на нього зобов`язання та оплатив навчання відповідача, а останній у свою чергу отримав вищу освіту на підставі Договору про надання освітніх послуг №12.3174.2019 від 23.08.2019 р. та Договору № 12.0283.2021 від 01.02.2021.
Разом з тим встановлено, що відповідач на ДП «АНТОНОВ» не працевлаштувався після отримання диплому та не відпрацював три роки.
Згідно до частини першої статті 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частини 1, 2 ст.530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що умова повернення коштів, передбачена Додатковою угодою, не настала. Позивач у позовній заяві сам підтверджує, що відповідач ніколи не перебував у трудових відносинах з підприємством, що підтверджується службовою запискою відділу кадрів АТ «АНТОНОВ». Додаткова угода № 1 передбачає повернення коштів у разі «звільнення Студента з ДП «АНТОНОВ». Оскільки відповідач ніколи не був працівником ДП «АНТОНОВ» (а згодом — АТ «АНТОНОВ»), то звільнення як юридичний факт не відбулося і не могло відбутися. Відповідно, умова для повернення коштів, передбачена Додатковою угодою, не настала. Зазначив, що Додаткова угода № 1 була розроблена та запропонована Замовником — ДП «АНТОНОВ». Відповідач, будучи студентом, не мав можливості впливати на зміст її умов. Якщо позивач мав намір передбачити відповідальність за «непрацевлаштування» або «відмову від працевлаштування», він мав чітко сформулювати це в Додатковій угоді. Вважає, що позивач не виконав свого зобов`язання щодо працевлаштування, не надав жодних доказів того, що він направляв відповідачу офіційне запрошення або направлення на роботу; пропонував відповідачу укласти трудовий договір; вживав будь-яких заходів для працевлаштування відповідача.
Однак, суд не може погодитися з таким твердженням відповідача та вважає доведеним той факт, що позивачем здійснювались належні заходи щодо працевлаштування відповідача, в підтвердження чого представником позивача до відповіді на відзив надано лист ДП «АНТОНОВ» №100/17141-23 від 15.11.2023, яким відповідача ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до умов Договору №12.3174.2019 від 23.08.2019 та Додатку №1 від 04.09.2019, а також Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021 та Додатку №1 від 01.02.2021 він зобов`язаний після отримання диплома працевлаштуватися на ДП «АНТОНОВ» та відпрацювати три роки. В іншому випадку він зобов`язаний повернути грошові кошти, сплачені за період навчання. З вказаного листа також вбачається, що відповідача було запрошено на співбесіду, призначену на 04.12.2023 о 10:00 год, за юридичною адресою позивача. Крім того, відповідача було попереджено, що у випадку неприбуття на співбесіду, ДП «АНТОНОВ» буде вимушене звернутись з позовом до суду про стягнення суми заборгованості. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення лист вручений особисто 09.12.2023.
Отже, судом встановлено, що позивач сприяв працевлаштуванню відповідача після закінчення його навчання, однак відповідач проігнорував запрошення на співбесіду, чим порушив свої договірні зобов`язання.
Враховуючи, що між сторонами даного спору виникли цивільно-правові відносини, які порушив відповідач в частині зобов`язання працевлаштуватися після закінчення вищого навчального закладу та відпрацювати три роки, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, останній повинен повернути сплачені за навчання грошові кошти позивачу за період з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року у розмірі 46055,35 грн. 
Також судом встановлено, що позивачем було перераховано та сплачено ОСОБА_1 стипендії у розмірі 71200 грн.
Представник відповідача у судовому засіданні, а також відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що стягнення стипендії у розмірі 71200 грн є безпідставною вимогою, оскільки Додаткова угода № 1 до Договору передбачала повернення «грошових коштів, сплачених за навчання», а стипендія за своєю правовою природою не є платою за навчання. Відповідачем у відзиві вартість навчання згідно 5.3 Договору № 18.0283.2021 визначена в розмірі 29100 грн. Зазначив, що стипендія не є складовою цієї суми та не охоплюється предметом договору про надання освітніх послуг. Також зазначив, що слід розмежовувати правову природу різних виплат: плата за навчання — це оплата освітньої послуги, що передається закладу освіти; стипендія — це грошове забезпечення, що виплачується безпосередньо здобувачу освіти для його матеріальної підтримки під час навчання. Відповідач отримував стипендію як особисту матеріальну підтримку, а не як оплату за послуги. Таким чином вважає, що вимога про стягнення 71200,00 грн стипендії виходить за межі договірних зобов`язань відповідача та не має правової підстави. 
З вказаного вбачається, що відповідачем не заперечуються позовні вимоги в частині стягнення з нього вартості навчання в розмірі 29100 грн.
Суд також зауважує, що з долученої копії договору до матеріалів справи (арк.справи 20-22) між сторонами 01.02.2021 був укладений Договір про надання освітніх послуг №12.0283.2021, а не № 18.0283.2021, як зазначає відповідач у відзиві.
Посилання відповідача на те, що договором не передбачено повноважень позивача вимагати відшкодування витрат на стипендію, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Згідно частини 1ст. 53 Закону України «Про освіту» здобувачі освіти мають право, в тому числі, на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Питання стипендіального забезпечення» було затверджено Порядок призначення і виплати стипендій (далі -Порядок).
Пунктом 1 Порядку передбачено, що його дія поширюється на здобувачів освіти у закладах освіти або наукових установах (далі - заклади освіти) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету.
Відповідно до пункту 4 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)особам, зазначеним у пункті 1 Порядку призначаються такі стипендії: академічні: особам, зазначеним у підпунктах 1-3 і 9 пункту 1 цього Порядку, а також учням (студентам) закладів спеціалізованої освіти спортивного профілю із специфічними умовами навчання - за результатами навчання у закладах професійної (професійно-технічної) освіти і закладах вищої освіти (наукових установах); особам, зазначеним у підпунктах 4-8 пункту 1 цього Порядку (крім учнів (студентів) закладів спеціалізованої освіти спортивного профілю із специфічними умовами навчання) - на підставі наказу про зарахування до закладів освіти; соціальні - на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян.
Аналогічні положення закріплені у чинній редакції Порядку.
З наведених норм випливає, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.
Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.
Водночас, академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 від 07 лютого 2024 року у справі №199/2049/23.
Та як з матеріалів справи судом встановлено, що стипендія виплачувалась за рахунок коштів ДП «АНТОНОВ», тому витрати на її оплату в розмірі 71200 грн підлягають стягненню з відповідача.
Також суд зазначає, що доводи відповідача про те, що він отримав освітню послугу неповного обсягу та неналежної якості, що також ставить під сумнів правомірність вимоги про повернення повної вартості такого навчання є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідач вважає, що навчання здійснювалось нібито з суттєвим порушенням, оскільки у період пандемії COVID-19 (2020–2021 р.р.) дистанційне навчання надавалося неналежним чином, практична підготовка на підприємстві не була організована протягом усього періоду навчання, у період воєнного стану студентів не допускали на територію підприємства — доступ було надано лише для захисту дипломних робіт, виплата стипендії здійснювалася із систематичними затримками, що досягали 6 місяців, що свідчить про неналежне виконання Замовником своїх фінансових зобов`язань. 
Натомість, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначає, що 30.06.2023 року він успішно завершив навчання та отримав диплом бакалавра (наказ ХАІ № 916-уч від 30.06.2023). 
Зазначене спростовує доводи відповідача про отримання освітніх послуг неповного обсягу та неналежної якості. Також суд не може погодитися з твердженнями відповідача про несвоєчасну виплату стипендії, оскільки факт її виплати підтверджується листом НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» від 30.07.2025 №38-29/728 та наказами ХАІ про призначення стипендії відповідачу. Окрім того, факт отримання стипендії з боку відповідача не заперечується.
Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача вартості навчання та стипендії у повному обсязі.
Відносно заперечення відповідача щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17, суд зазначає наступне.
В письмових запереченнях щодо застосування вказаної Постанови, представник відповідач вказав, що її висновки не застосовні до цієї справи, оскільки у справі № 607/3693/17 відповідач фактично працював за направленням — пройшов інтернатуру, був прийнятий на посаду лікаря-хірурга Збаразької центральної районної комунальної лікарні 04 серпня 2015 року і звільнився за власним бажанням 04 листопада 2016 року, тобто до закінчення трирічного строку відпрацювання. У даній справі відповідач ніколи не вступав у трудові відносини з позивачем. Також, вказана справа стосувалася навчання за державним замовленням. У цій справі йдеться про корпоративний договір між приватним замовником (ДП «АНТОНОВ») та студентом ( ОСОБА_1 ), що регулюється виключно умовами цього договору та загальними нормами цивільного законодавства. Окрім того, у справі Великої Палати угода передбачала відповідальність за «відмову їхати за призначенням», тоді як Додаткова угода у цій справі чітко визначає повернення коштів у разі «звільнення з ДП «АНТОНОВ»». Зазначає, що це принципово різні юридичні факти. Також вказав, що у справі № 607/3693/17 існувала окрема думка судді Штелик С.П., яка обґрунтовано критикувала позицію більшості та вказувала на необхідність буквального тлумачення умов договору та застосування принципу contra proferentem. Ця окрема думка підтверджує, що навіть серед суддів Великої Палати не було одностайності щодо правильності застосованого підходу. Таким чином, фактичні та правові обставини справ є принципово різними, що виключає застосування висновків постанови ВП ВС до спірних правовідносин.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20), наведена практика Європейського суду з прав людини щодо обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором про навчання кількість років, а саме справи Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12), Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14), Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17).
Так, у вказаній постанові зазначено наступне:
«Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими» (п.58).
«Велика Палата Верховного Суду вважає, що, вирішуючи аналогічні спори, судам слід керуватись таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.
На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (п.п.66-68).
«Щодо обв`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором ро навчання кількість років Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався в ряді справ.
У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.
ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.
Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.
У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.
ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.
Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.
В аналогічній справі Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справуChitos проти Греції, п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.
У справі Yanask проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.
Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції» (п.п.73-82).
«Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.
Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.
Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету» (п.п.83-85).
Суд дійшов висновку, що у вказаній постанові Велика Палата ВС зауважила, що є розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. 
Доводи відповідача про те, що висновки вказаної постанови Верховного Суду нібито не застосовані до цієї справи, є безпідставними, адже позивачем дану постанову суду взято як основу для вирішення у подібних правовідносинах і акцентовано увагу саме на обов`язку фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки. При цьому, позивач посилався на загальний правовий підхід, сформульований судом. 
Зі змісту наведеної вище норми Закону вбачається, що роботодавець вправі укладати відповідні договори не лише зі своїми працівниками, але й з іншими особами, які не перебувають з ним у трудових відносинах. 
У зв`язку з цим, тлумачення відповідачем частини 1, пункту 4 Додаткової угоди №1 до Договору №12.0283.2021 від 01.02.2021, зокрема в частині того, що через відсутність трудових відносин із позивачем та факту звільнення умова щодо повернення коштів нібито не настала, є помилковим та необґрунтованим. Така позиція повністю спростовується як положеннями законодавства, так і усталеною судовою практикою.
Із вказаних підстав, враховуючи, що між сторонами даного спору виникли цивільно-правові відносини, які порушив відповідач в частині зобов`язання працевлаштуватися та відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, тобто порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, суд приходить до висновку, що останній повинен повернути сплачені за навчання грошові кошти позивачу.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Суд вважає, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 виникло на підставі листа-вимоги і може вважатися простроченим після спливу семи днів з дати його отримання.
АТ «АНТОНОВ» на адресу відповідача направило письмову вимогу № 126/16239-25 від 17.10.2025 року та запропонувало у семиденний термін з дати отримання вимоги повернути грошові кошти, сплачені за його навчання.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем надано розрахунок 3% річних за 14 днів (з 14.11.2025 по 27.11.2025).
Отже, розмір 3% річних за період з 14.11.2025-27.11.2025 від суми заборгованості 117255,35 грн за розрахунком : 117255,35 грн х 3% : 365 днів х 14 днів становить 134,92 грн.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.
Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд вважає, що вимоги позивача про сплату відповідачем 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за договором про надання освітніх послуг є правомірними.
Отже, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в межах заявлених позовних вимог, тобто у розмірі 134,92 грн.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Крім того, відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення.
При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, оскільки розміщена в процесуальному законі і до того ж не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення.
Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про зазначення в рішенні про нарахування відповідних трьох процентів річних та інфляційних втрат до моменту фактичного виконання відповідачем рішення з урахування приписів ст. 625 ЦК України.
Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.
За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Не визнаючи позовних вимог АТ «АНТОНОВ» з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та не вважаючи себе зобов`язаним за Договором про надання освітніх послуг №12.2588.2019 від 23.08.2019, відповідач ОСОБА_1 просить суд застосувати позовну давність до вимог Акціонерного товариства «АНТОНОВ» в частині стягнення коштів за Договором про надання освітніх послуг №12.2588.2019 від 23.08.2019 та відмовити в задоволенні позову в цій частині у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
Суд зазначає, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (чинного з 02.04.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Згідно з п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції згідно із Законом України № 2120-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Отже, у період з 02.04.2020 по 30.06.2023 (до моменту скасування карантину на території України) строк позовної давності законодавцем було продовжено на час дії карантину, а з 24.02.2022 цей строк також було продовжено на строк дії воєнного стану.
Законом України № 3450-ІХ від 08.11.2023, який набрав чинності 30.01.2024, пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень викладено в наступній редакції : У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025, пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено.
Отже, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п. 12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п. 19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в три роки було продовжено.
З огляду на викладене, беручи до уваги дату звернення до суду з цим позовом (12.12.2025), тоді як Договір про надання освітніх послуг між сторонами укладено 23.08.2019, суд зауважує, що АТ «АНТОНОВ» звернулось до суду в межах строку позовної давності.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, про задоволення позовних вимог АТ «АНТОНОВ» в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у загальному розмірі 117390,27 грн, з яких: основна заборгованість у розмірі 117255,35 грн та 3% річних у розмірі 134,92 грн.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 12 ,13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Акціонерного товариства «АНТОНОВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за освітні послуги – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «АНТОНОВ» (адреса місцезнаходження: вул. Мрії, буд. 1, м. Київ, 03062, ЄДРПОУ 14307529) грошові кошти в розмірі 117390 (сто сімнадцять тисяч триста дев`яносто) грн 27 коп, що включає: основну заборгованість в розмірі 117255,35 грн.; 3% річних в розмірі 134,92 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «АНТОНОВ» (адреса місцезнаходження: вул. Мрії, буд. 1, м. Київ, 03062, ЄДРПОУ 14307529) сплачений судовий збір в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Акціонерне товариство «АНТОНОВ», адреса місцезнаходження: вул. Мрії, буд. 1, м. Київ, 03062, ЄДРПОУ 14307529.
Представник позивача: Гриненко Андрій Володимирович, дії на підставі довіреності АТ «АНТОНОВ» від 17.09.2025, адреса: вул. Мрії, буд. 1, м. Київ, 03062.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Представник відповідача: адвокат Селезньов Сергій Іванович, діє на підставі ордера на надання правничої допомоги від 16.02.2026 серії АХ №1326884, адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 22 травня 2026 року.

Суддя  Каліберда В. А.