Справа № 204/4435/25
Провадження № 2/204/267/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 червня 2026 року м. Дніпро
Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді – Чапали Г.В.,
за участю секретаря судового засідання – Азаряна Б.С.,
представника позивача Тульчинської Н.В. (за допомогою відеоконференцзв`язку),
відповідача Гнідаш А.М. (в залі суду),
представника відповідача – Чернецької А.О. (в залі суду),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення права власності на спільне майно подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Шаповалову (Тульчинську) Н.В. звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила:
1) визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартиру загальною площею 72,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Nissan Rogue 2017 року випуску, АЕ4723PI;
2) визнати приватну власність на 1/2 частину квартири загальною площею 72,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;
3) визнати приватну власність на 1/2 частину квартири загальною площею 72,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
4) визнати приватну власність на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, НОМЕР_1 за ОСОБА_1 ;
5) визнати приватну власність на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, НОМЕР_1 за ОСОБА_2 .
В обґрунтування позову зазначено, що з 11.06.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року шлюб між сторонами розірваний. Під час шлюбу було спільно придбано наступне майно: квартира загальною площею 72,2 кв.м., житлова площа 33,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль Nissan Rogue 2017 року випуску, тип - легковий, д.н.з. НОМЕР_2 . Позивач вважає, що вказане рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, та позивач має на нього рівні права з відповідачем, що й обумовило звернення із даним позовом.
Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року у справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.
В червні 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача не заперечувала, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 , та відповідно підтримавши позовні вимоги в частині визнання за кожним з них права приватної власності на 1/2 частини цієї квартири. У той же час, відносно автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 відповідач зазначив, що у справі відсутні будь-які докази придбання такого майна під час шлюбу одним із подружжя, в тому числі що таке майно належало чи належить одному із подружжя на даний час, тобто позивачем не підтверджено факт наявності предмету спору, внаслідок чого просив закрити провадження в частині визнання права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору. Окрім того відповідач зазначив, що позивач вводить в оману суд, а саме не зазначає в повній мірі усе майно подружжя яке було придбано під час шлюбу, а саме автомобіль марки Audi Q2 державний номер НОМЕР_3 , 2022 року випуску, двигун об?ємом 1.5 бензин, придбаний позивачем під час шлюбу, перебуваючи за кордоном в 2023 році, де остання проживає разом з сином відповідача з 2022 року.
У липні 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача – адвокатом Шаповаловою (Тульчинською) Н.В., згідно якої сторона позивача не погодилась з доводами відповідача щодо закриття провадження в частині визнання права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue, адже навіть не зважаючи, що вказаний автомобіль був відчужений відповідачем у квітні 2024 року, однак згідно пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна подружжя, що підлягає поділу, включається не лише майно, наявне на час розгляду справи, але і те майно, що знаходиться у третіх осіб. Окрім того, стосовно автомобіля марки Audi Q2 державний номер НОМЕР_3 , 2022 року випуску зазначила, що вказаний транспортний засіб був придбаний позивачкою 01.03.2024 року, на той момент фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені (з початку 2022 року), через що позивач вважає вказаний автомобіль своєю особистою приватною власністю. Відповідно підтримала заявлені позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, як спільного майна подружжя, та поділу цього майна.
У липні 2025 року до суду надійшли також заперечення відповідача, у яких він наполягав на закритті провадження в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue посилаючись на некоректність вказаних вимог, та наголошуючи, що транспортний засіб вже проданий, позивачка знала про це, а кошти від його продажу були витрачені на придбання іншого майна в інтересах сім`ї, зокрема автомобіля Audi Q2 державний номер НОМЕР_3 , 2022 року випуску. Зазначив, що з початку повномасштабної війни ОСОБА_1 разом зі спільним сином виїхала за кордон, водночас з 2022 року по 2024 рік шлюбні зв?язки між дружиною та чоловіком зберігались, зокрема ОСОБА_1 разом із сином приїжджала до України на новорічні свята в 2023-2024 році, що підтверджується відповідними фото зробленими на території України, в тому числі увесь цей час чоловік та дружина фактично вели спільний побут, а саме ОСОБА_4 піклувався про майновий стан сім?ї та перераховував грошові кошти на рахунок своєї на той час дружини ОСОБА_1 , в тому числі на придбання вищевказаного автомобіля, який остання зареєструвала на власне ім?я. Для підтвердження даних обставин надав скріншоти листування з сімейного чату де позивач надсилала повідомлення на підтвердження придбання Audi Q2 державний номер НОМЕР_3 , та підтверджувала що зареєструвала такий транспортний засіб на своє ім?я, а також на підтвердження того, що на новорічні свята позивач разом із спільним сином відповідача приїжджала до України в 2023-2024 році, при цьому саме після цієї поїздки до України остання придбала автомобіль марки Audi Q2, оскільки під час приїзду ОСОБА_1 відповідач передав останній грошові кошти особисто, при цьому в цей же період перераховував кошти на її особисту карту. Зазначив що посилання представника позивача на припинення подружніх стосунків у 2022 році нічим не підтверджено, а сам по собі факт виїзду дружини з дитиною за кордон під час воєнного стану, який впроваджено на території України, не є таким доказом. Відповідно враховуючи, що автомобіль марки Audi Q2 був придбаний під час шлюбу, відсутні жодні підстави для визнання його особистою приватною власністю позивачки, адже він також підлягає поділу. З урахуванням викладеного наполягав на закритті провадження в частині визнання права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску у зв`язку із відсутністю предмета спору.
На підтвердження вказаних обставин відповідачем також подано клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просив витребувати у позивача інформацію щодо придбання нею автомобіля Audi Q2 державний номер НОМЕР_3 , 2022 року випуску в Республіці Австрії в 2024 році, а також від АТ КБ «Приватбанк» платіжних інструкцій щодо зарахування грошових коштів у розмірі 500 000,00 грн. на рахунок позивача за період з 11.03.2022 по 30.03.2024 року від відповідача та його матері, яке було задоволено судом ухвалою від 29 липня 2025 року.
У вересні 2025 року представником позивача подано клопотання про витребування від відповідача довідки про доходи відповідача та виписок з банківських рахунків на підтвердження наявності необхідних сум для переказів позивачу, яке також було задоволено судом.
У січні 2026 року стороною відповідача подано додаткові пояснення справі щодо доходів сім`ї ОСОБА_3 , у яких зазначено, дохід сім?ї складався з того, що відповідач ОСОБА_2 був офіційно працевлаштований на підприємстві ТОВ «Флай Контрол», додатково займався неофіційно перепродажем транспортних засобів, що може підтвердити свідок відповідача, ці обставини були відомі позивачу, а ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа - підприємець та здійснювала роздрібну торгівлю. Коли з 2022 по 2024 рік ОСОБА_1 виїхала за кордон разом із дитиною, на той час її чоловік ОСОБА_2 на території України продовжував вести господарську діяльність позивача, а саме: оформляв посилки та відправляв їх клієнтам, увесь дохід від діяльності ФОП перераховував на рахунок дружини, тобто подружжя фактично сумісно вело господарську діяльність фізичної особи-підприємця, що підтверджується копіями поштових відправлень за 2023-2024 рік, які зберігаються у ОСОБА_2 . Позивач разом із дитиною приїжджала до м. Дніпра на новорічні свята в грудні 2023 року - січні 2024 року, що не заперечується позивачем, під час такої поїздки відповідач також додатково надав позивачу грошові кошти в готівці, для майбутнього придбання транспортного засобу в Республіці Австрії, що і було здійснено ОСОБА_1 , отже, остання на сімейні кошти придбала ще один транспортний засіб - Audi Q2, 2022 року випуску, двигун об?ємом 1 5 бензин для потреб сім?ї та зареєструвала такий транспортний засіб на своєї ім?я. Наголосив, що позивач перебувала та перебуває на території Республіки Австрії в статусі тимчасового захисту, а, отже, фактично не могла отримати будь-який кредит від, фінансової організації, оскільки не є громадянином країни, при цьому позивач наголошує, що придбала такий транспортний засіб на власні кошти, в тому числі начебто в кредит, але не надає до суду жодного кредитного договору, доказів отримання в той період свого власного доходу як і працелаштування на території Республіки Австрії, так і не надає доказів того, що сплачувала і сплачує будь-які кредитні або лізингові платежі відповідно до умов таких договорів до відповідних фінансових установ. При цьому відповідач під час розгляду даної судової справи, навпаки надав до суду докази того, що протягом 2022, 2023 та на початку 2024 року між сторонами були наявні усі ознаки сімейних стосунків та введення спільного сімейного господарства. Зокрема, за період з 2022 по 2024 рік ОСОБА_2 разом із своїми батьками та друзями неодноразово здійснювали переказ грошових коштів на рахунок № НОМЕР_4 відкритий в АТ КБ «Приватбанк» на ім?я ОСОБА_1 , що підтверджується даними з виписки отриманих судом від АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду від 29.07. 2025 року. Відповідно звернув увагу суду на те, що обсяг спільно нажитого майна має включати також транспортний засіб - Audi Q2, 2022 року випуску, двигун об?ємом 1 5 бензин.
У лютому 2026 року представником позивача – адвокатом Шаповаловою (Тульчинською) Н.В. подано заперечення на додаткові пояснення відповідача, у яких підтримала первісні позовні вимоги та заперечила доводи відповідача. Зазначила зокрема, що після виїзду позивачки до Австрії у березні 2022 року вона не здійснювала підприємницьку діяльність в Україні, самостійно припинила фактичну господарську діяльність, не отримувала від неї доходу та не доручала відповідачу вести бізнес від її імені чи від її ФОП. Клієнти, коли позивачка дійсно вела підприємницьку діяльність до виїзду за кордон, здійснювали оплату безпосередньо на її банківські карти, а відповідач лише фізично відносив уже оплачені замовлення на пошту. Тобто закупівлі, оплата товару, пошук клієнтів і розрахунки з ними здійснювалися виключно позивачкою. Жоден платіж, наведений у виписці (таблиця на стор. 3-4 додаткових пояснень), не містить призначення платежу як «дохід від ФОП», «виручка від господарської діяльності» чи подібної вказівки - усі операції відображені як звичайні перекази фізичних осіб. Це виключає можливість розглядати їх як підтверджений «спільний дохід сім`ї» від нібито спільного бізнесу. Отже, твердження відповідача про спільне ведення господарської діяльності та формування доходів сім`ї від такої діяльності вважає голослівними. Виписка з рахунку Позивачки дійсно підтверджує зарахування від Відповідача, його батьків та знайомих сукупно 463 000 грн протягом 2022–2024 років. Однак сам по собі факт переказу коштів не встановлює їх правову природу, не доводить, що ці кошти є доходом від спільної діяльності, компенсацією за частку у майні або внеском на придбання конкретного транспортного засобу. Відповідач не надав жодного договору, розписки, домовленості в письмовій формі, де було б зафіксовано, що перекази здійснювалися саме як частка в оплаті Audi Q2, як повернення частини коштів від продажу Nissan Rogue чи як частка в спільному бізнесі. Усі грошові кошти, які надходили від відповідача та його родичів, використовувалися на поточні витрати позивачки та малолітньої дитини під час проживання за кордоном - на оренду житла, продукти, одяг, медичні витрати, оплату поїздок, подарунки до днів народження та новорічних свят. Для кожного періоду існує конкретний «побутовий» привід, що підтверджується змістом сімейного листування у месенджері Viber (скріни: березень – квітень 2022, травень 2022, серпень 2022, грудень 2022, березень 2023, серпень 2023, січень 2024). Крім того, між загальною сумою переказів 463 000,00 грн. (приблизно 9 000 євро за курсом, вказаним самим відповідачем) та вартістю автомобіля Audi Q2 29 700 євро існує об`єктивна різниця понад 21 000 євро, яку відповідач жодним чином не пояснює і не документує. Позивачка просить суд врахувати що грошові кошти, які надходили на її банківський рахунок у 2022-2024 роках, мали виключно побутовий характер та використовувалися на утримання позивачки і малолітньої дитини, а саме: 
- у березні-квітні 2022 року кошти витрачалися на оплату житла, харчування, одягу та інших необхідних витрат позивачки та дитини під час їхнього перебування за кордоном; 
- у травні 2022 року переказ був пов`язаний із днем народження позивачки та поїздкою до м. Відень, частину коштів на подарунки надавали батьки позивачки; 
- у серпні 2022 року кошти були спрямовані на святкування дня народження спільного сина сторін та придбання йому подарунків, причому батьки позивачки також брали участь у фінансуванні, що підтверджується листуванням сторін; 
- у грудні 2022 року відповідач перераховував гроші на новорічні подарунки для позивачки та дитини, при цьому батьки позивачки також надавали кошти; 
- у березні 2023 року переказ був здійснений з нагоди 8 Березня, а також частково на придбання нового мобільного телефону позивачці; 
- у серпні 2023 року кошти були надіслані на святкування дня народження сина та спільний відпочинок у Італії, у фінансуванні якого брали участь батьки позивачки; 
- у січні 2024 року відповідач компенсував витрати позивачки на придбання квитків для приїзду в Україну у відпустку. 
Таким чином, усі грошові перекази здійснювалися у зв`язку з конкретними сімейними подіями (свята, дні народження, поїздки, поточне утримання матері та дитини за кордоном), у тому числі разом з батьками позивачки, і жоден з них не був обумовлений придбанням автомобіля Audi Q2 або інвестуванням у будь-яку спільну господарську діяльність. Це свідчить, що переказані кошти не могли бути єдиним або основним джерелом фінансування придбання автомобіля. Твердження відповідача, що під час приїзду позивачки до України на новорічні свята 2023-2024 років він додатково надав їй грошові кошти в готівці для майбутнього придбання Audi Q2 є виключно усним твердженням сторони, не підтвердженим жодними об`єктивними доказами.
Позивачка проживає в Австрії майже чотири роки та близько трьох з половиною років офіційно працює, має посвідку на проживання (а не тимчасовий захист), і отримала кредит у приватної особи, що не вимагає наявності громадянства, а лише ID-карту, реєстрацію місця проживання та підтвердження доходу. Щомісячно позивачка сплачує за договором 563,79 євро в готівковій формі, що становить близько 32% її зарплати і є економічно реалістичним та підтверджує самостійне фінансування придбання автомобіля. Зазначає, що фактичні шлюбні відносини були припинені ще у 2022 році після її виїзду за кордон, а спільне проживання та спільний побут сторін були відсутні, а перекази коштів здійснювалися виключно як допомога матері дитини, яка самостійно виховує сина за кордоном. Сам факт привітання зі святами, допомоги грошима чи комунікації у Viber не створює юридичного режиму «спільного сімейного господарства». Позивачка заперечує проти визнання Audi Q2 спільним майном подружжя, виходячи з того, що автомобіль придбано 01.03.2024 за кредитні та особисті кошти позивачки, при цьому відповідач жодної участі у переговорах, укладенні договору та виконанні кредитних зобов`язань не брав. Кредитний договір укладено особисто позивачкою з приватною особою, щомісячні платежі у сумі 563,79 євро вона сплачує самостійно з власної зарплати. Придбання транспортного засобу було обумовлено потребами позивачки в дорозі на роботу та забезпеченні перевезення дитини, тобто відповідач не є ані користувачем, ані вигодонабувачем від цього майна. Крім того, навіть якщо припустити (суто теоретично), що певна частина коштів відповідача могла бути використана позивачкою при оплаті автомобіля, це не змінює правової природи кредитного договору й не перетворює Audi Q2 на спільну сумісну власність у розумінні ст. 60 СК України, оскільки задекларований самим відповідачем обсяг його внеску (463 000,00 грн) суттєво менший за загальну вартість автомобіля та не підтверджений належними доказами.
Також позивачці з відомостей МРЕО стало відомо, що відповідачу належав автомобіль Ford Fusion 2010 року випуску (об`єм двигуна 1388 см), який був придбаний під час шлюбу та, відповідно до ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку із чим позивачка просить суд у порядку, визначеному правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц), врахувати цей автомобіль при визначенні складу спільного майна та поділити його між сторонами, виходячи із середньої ринкової вартості на 2024 рік у розмірі 5 000-6 000 доларів США, з присудженням позивачці 1/2 вартості в грошовій формі. У зв`язку із зазначеним вказала на необхідність врахувати при вирішенні питання про поділ спільного майна право позивачки на компенсацію 1/2 вартості відчуженого без її згоди автомобіля Nissan Rogue з визначенням ринкової вартості автомобіля на момент відчуження та право позивачки на 1/2 вартості автомобіля Ford Fusion, придбаного відповідачем під час шлюбу. Одночасно просила позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишити без змін та задовольнити у повному обсязі.
У березні 2026 року представником відповідача – адвокатом Чернецькою О.А. подано додаткові пояснення у справі, у яких зазначено, що зі слів самої позивачки в період з 2022 року по 2024 року відповідач перераховував грошові кошти начебто на оплату поточних витрат позивача та дитини, поки останні перебували за кордоном, при цьому виникає питання якщо стосунки між чоловіком та дружиною були припиненні в 2022 році, то у відповідача були відсутні підстави для фінансового забезпечення «вже колишньої дружини», про що зазначає представник позивача, оскільки вважає, що шлюбні відносини між подружжям закінчились в 2022 році, в тому числі «колишній чоловік» не повинен був оплачувати поїздку «колишньої дружини» на її день народження до Відня, а також на подарунки на Новорічні свята, на придбання нового телефону «колишній дружині» та подарунків до 8 березня також «колишній дружині». 
Таким чином, з пояснень самого позивача (сторінка 3 пояснень) вбачається, що остання не заперечує того факту, що протягом 2022 року по 2024 рік що на той час її чоловік з яким позивач була у шлюбі в повній мірі приймав участь в сімейних відносинах, оплачував оренду житла для дружини та дитини, харчування, одяг, робив відповідні подарунки своїй дружині та дитині, робив усе що притаманно батьку та чоловіку у шлюбних та сімейних відносинах, що в тому числі свідчить про наявність між сторонами відповідних стосунків. Факт припинення шлюбних відносин підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2025 року по справі №204/3920/24 з моменту винесення відповідного рішення по справі, що передбачено відповідними нормами чинного законодавства України. Позивач наголошує, що кошти на покупку автомобіля марки Audi були особисто нею зароблені в проміжок з 02.10.2023 року (де початок січня 2024 року позивач разом з дитиною перебували в Україні), а починаючи з 02.01.2024 року такі трудові відносили лише були визнанні безстроковими, з окладом 2 150 євро коли в квітні 2024 року було придбано автомобіль марки Audi вартістю 31 000,00 Євро. При цьому не надано жодного доказу внесення позивачем першого внеску суми за авто, як і доказів повного розрахунку за такий транспортний засіб, як доказів перерахунку громадянину Австрії 500 євро щомісячно, оскільки такий транспортний засіб був придбаний за готівку та розрахунок був проведений в день придбання дружиною такого транспортного засобу. З сімейного чату (фотокопії наявні у матеріалах справи) вбачається, що усі члени сім`ї обирали транспортний засіб, та сам позивач в цьому ж чаті вихваляла факт придбання транспортного засобу за кордоном, як і те, що факт придбання такого дорогого транспортного засобу припадає на момент приїзду позивача до Австрії після проведення спільних новорічних свят в України з чоловіком. Таким чином, твердження відповідача про те, що останній передав перед від`їздом дружині грошові кошти готівкою підтверджується, оскільки в черговий раз позивач не надає до суду жодного доказу оплати вартості такого транспортного засобу власними коштами, відсутні чеки, розписки та інші платіжні документи, які підтверджують факт оплати та перерахування позивачем 563,79 євро щомісячно, за начебто придбання такого транспортного засобу у кредит, як і те що сам кредитний договір на суму в 31 000,00 євро не посвідчений ні нотаріально, ні фінансовою установою, такий документ взагалі не можна назвати кредитним договором, оскільки навіть відсутні розписки між позивачем та фізичною особою про передачу останній грошових коштів в розмірі 31 000,00 євро. 
З пояснень представника позивача також слідує що усі доводи ґрунтуються лише на домислах без відповідного підтвердження, і як розуміється у сімейних відносинах коли чоловік та дружина придбають нерухоме або рухоме майно на будь кого із членів сім`ї не пишуть один одному розписки про передачу грошових коштів.
Щодо доходу від господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , то останній надходив позивачу від клієнтів, при цьому якщо звернути увагу на банківські рахунки, які наявні в матеріалах судової справи вбачається, що на власний рахунок були перекази з особистої картки ФОП та інший особистий рахунок. Так пошуком клієнтів займалася позивач, але ведення справ в Україні займався відповідач і це є підтвердженням почтових квитанцій від імені позивачки, якої в цей час на території України вже не було, господарська діяльність ФОП ввелась у період з 2022 року по 2024 рік. При цьому з пояснень вбачається, що позивач не вела ні яку діяльність ФОП з 2022 року, при цьому з виписки по рахунку який вже наявний в судовій справі вбачається, що остання не одноразово здійснювала закупку товарів на сайті IHERB оскільки здійснювала перепродаж такого товару на території України, при цьому до даних пояснень повторно не були надані жодні докази коли саме був закритий ФОП позивача через сервіс «Дія». При цьому з тексту пояснень вбачається, що позивач не заперечує того факту, що відповідач до березня 2022 року допомагав останній у відправлені посилок на ім`я клієнтів, а, отже, продовжував вести діяльність з відправлення товарів клієнтам під час відсутності позивача в Україні, що підтверджується квитанціями що були надані для огляду відповідачем. Таким чином усі обставини підтверджують те що до 2022 року та у період з 2022 року до 2024 року між сторонами існували відповідні сімейні та подружні стосунки, а отже чоловік та дружина могли без розписок передати грошові кошти, в тому числі без відповідних розписок придбавати відповідні транспортні засобу.
Сторона відповідача також наголошує, що позивач не надала суду жодної квитанції про виплату 563,79 євро по «кредитному договору», як і розписки про отримання нею 31 000,00 євро від фізичної особи (належних та допустимих доказів на підтвердження свої тверджень), що свідчить про те, що машина була придбана не в кредит, а за грошові кошти з повним розрахунком. При цьому з тексту письмових пояснень та попередніх заперечень вбачається, що позивач кожного разу змінює свої пояснення у частині походження грошових коштів, на які було придбаний автомобіль марки Audi: спочатку стверджувала, що кошти отримані у приватної особи, потім зазначила про отримання коштів у фінансовій установі. 
Відповідач постійно був офіційно працевлаштований, за період шлюбу та до початку повномасштабної війни відповідач також здійснював неофіційно діяльність з перепродажу транспортних засобів, це було відомо і позивачу у зв`язку з чим, після півроку розгляду даної справи у судді остання виявила бажання заявити вимогу про поділ транспортного засобу «Ford Fusion» та такий транспортний засіб був придбаний у шлюбі та проданий у шлюбі, як перепродажний товар. При цьому усі грошові кошти від продажу такого транспортного засобу були витрачені на сім`ю, а саме - відповідач перерахував усі грошові кошти на рахунок позивача. 
Так, транспортний засіб автомобіль Ford Fusion 2010 року був проданий у 2022 році по довіреності виданій відповідачем, без присутності останнього і приблизна сума продажу становила 100 000,00 грн., такий транспортний засіб був проданий в кінці березня на початку квітня 2022 року, коли дружина та дитина відповідача, через військову агресію, в терміновому порядку виїжджала за кордон, ще коли були сімейні відносини між чоловіком та дружиною, що підтверджується тим що 26.03.2022 року ОСОБА_2 перерахував своїй дружині 64 000,00 грн. а 06.04.2022 року мати відповідача перерахувала на картку позивача 60 000,00 грн., для фінансового та матеріального забезпечення родини за кордоном.
Окремо стороною відповідача зазначено, що ані ринкову вартість автомобіля Nіssan Rogue, ані ринкову вартість автомобіля Ford Fusion, 2010 року, який був проданий в 2022 році, позивач ні чим не підтвердила - в матеріалах даної судової справи наявний відповідний договір купівлі-продажу автомобіля Nіssan Rogue, отже суд при вирішенні справи повинен керуватись відповідними належними і допустимими доказами, в т.ч. сумою (вартістю) транспортного засобу, яка зазначена в такому договорі.
У березні 2026 року представником позивача – адвокатом Шаповаловою (Тульчинською) Н.В. подано додаткові пояснення у справі у вигляді заперечень, в яких сторона позивача повторно заперечила факт ведення підприємницької діяльності після припинення ФОП позивачки 28.07.2023 року. Також зазначила, що доставку посилок до поштових відділень не вважає участю у підприємницькій діяльності в розумінні Господарського кодексу України, відповідно подібна діяльність не може створювати майнових прав на дохід від такої діяльності. Відносно коштів, які надсилались відповідачем, то ці перекази здійснювались ним добровільно та мали чітке цільове призначення – фінансове забезпечення сім`ї, а не формування накопичень на придбання автомобіля марки Audi.
В судовому засіданні 10 березня 2026 року, зважаючи на неодноразові заяви сторін відносно обсягів спільного майна подружжя, судом поставлено на обговорення питання щодо остаточного предмету та змісту позовних вимог у справі. 
Представник відповідача – адвокат Чернецька О.А. звернула увагу на незрозумілий та суперечливий зміст окремих заяв сторони позивача, а саме що у п.4 прохальної частини пояснень від 11 лютого 2026 року позивач просить врахувати право позивачки на компенсацію вартості належної їй частини автомобіля Nіssan Rogue та при цьому додає окрему вимогу щодо права позивачки на 1/2 вартості автомобіля Ford Fusion, придбаного відповідачем під час шлюбу. Зважаючи що у первісному позові такі вимоги не були заявлені, відповідно постає питання, чи вважати це уточненням позовних вимог, що вимагає дотримання певної процедури подання такої заяви, оплати судового збору, а в подальшому її розгляду та прийняття судом, чи це є просто поясненнями, що не впливають на зміст первісно заявлених позовних вимог.
Представник позивача – адвокат Тульчинська (Шаповалова) Н.В. з цього приводу не заперечувала враховувати вказані вимоги лише в якості пояснень, зазначивши що в подальшому, за потреби буде подано уточнену позовну заяву.
Разом із тим у цьому ж засіданні обидві сторони вважали за можливе закрити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду по суті.
Відповідно протокольною ухвалою Чечелівського районного суду м. Дніпра від 10 березня 2026 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у тому вигляді як їх викладено у позовній заяві та просив задовольнити, посилаючись на викладені в позові підстави. 
Відповідач та його представник у судовому засіданні в частині позовних вимог щодо визнання спільною власністю подружжя та поділу квартири АДРЕСА_3 не заперечували проти їх задоволення. У той же час, відносно автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску зазначили, що оскільки автомобіль був проданий ще у 2024 році з відома подружжя, а гроші використані в інтересах сім`ї, при цьому позивач вимагає визнання за нею права власності на 1/2 цього автомобіля, незважаючи на те, що у власності відповідача такого автомобіля на даний час немає, тобто позивачем не підтверджено факт наявності предмету спору, внаслідок чого просили закрити провадження в цій частині у зв`язку із відсутністю предмета спору. Окрім того, щодо поширення режиму спільної власності стосовно автомобіля Audi Q2 державний номер НОМЕР_3 , 2022 року випуску, двигун об?ємом 1.5 бензин, зазначили, що вказані вимоги ними поки що не заявлені.
Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 11 червня 2011 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №454 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 видане 11 червня 2011 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області). 
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року у справі № 204/3920/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шлюб між сторонами розірваний.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Тетяною Максимівною, та зареєстрованого в реєстрі за №2359, продавець ОСОБА_5 передала у власність покупцю – ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п. 9.1 цього договору на його укладання надано письмову згоду чоловіка покупця – ОСОБА_2 (т.1, а.с. 9-12).
Відповідні відомості підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстровано за позивачем, дата реєстрації права власності – 15.05.2020 (т.1, а.с. 13).
Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1241/2024/4435767 від 11.04.2024 року, укладеного у ТСЦ 1241 РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філії ГСЦ МВС) продавець ОСОБА_2 передав у власність, а покупець ОСОБА_6 придбав за 300 000,00 грн. автомобіль Nissan Rogue VIN НОМЕР_6 , зареєстрований за продавцем 24.04.2021 (т.1, а.с. 89-90).
За змістом відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філії ГСЦ МВС) згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб Nissan Rogue VIN-код НОМЕР_6 був зареєстрований за ОСОБА_2 у період з 24 квітня 2021 року по 11 квітня 2024 року. На момент складення відповіді (17 квітня 2025 року) зазначений транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_6 (т.1, а.с. 72).
Судом були допитані свідки, ОСОБА_7 , яка пояснила, що вона є близькою подругою позивачки зі школи. Поки ОСОБА_8 була в Україні, багато спілкувались із нею. З ОСОБА_9 також знайома весь цей час. Після від`їзду ОСОБА_8 все одно часто спілкується із нею у viber. Останнього разу бачились у м. Дніпрі у грудні 2023 року, тоді зустрілись на вулиці, після чого усі разом поїхали у Crazy Land. Зазначила, що відносини ОСОБА_9 та ОСОБА_8 припинені з березня 2022 року, про що їй відомо від самої ОСОБА_8 . Причини розірвання відносин, та хто був ініціатором розриву коментувати відмовилась.
Також допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що з відповідачем ОСОБА_9 знайомий з 13 років. Наприкінці грудня 2023 року ОСОБА_8 разом із сином сторін ОСОБА_11 приїжджала до Дніпра на новорічні свята. Проживала вдома разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у їх квартирі. Його разом з іншими друзями запрошували в гості на свята, 31 грудня 2023 року свідок був переодягнений у костюм ОСОБА_12 , всі святкували, ОСОБА_9 з ОСОБА_8 цілувались та поводили себе як зазвичай, тобто як сімейна пара.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що з відповідачем ОСОБА_9 вони спільно навчались у автотранспортному технікумі у 2002-2006 роках, а потім по 2009 рік у будівельному інституті. До війни разом купували машини для перепродажу, перед цим разом здійснювали технічний ремонт та обслуговування цих авто. Однією з таких машин був Ford Fusion, 1,4 бензин. Він мав пошкодження після ДТП, відповідно довелось міняти частину кузовних деталей, торпедо із подушками безпеки тощо, після чого автомобіль був проданий жінці. Це було у квітні 2022 року. Після початку війни ОСОБА_8 з дитиною виїхала з України, та оскільки до війни вона здійснювала продаж вітамінів зі США, відповідно у цей час справи вів ОСОБА_9 , зокрема вони із ним разом формували закази. Також оскільки ОСОБА_9 фінансово підтримував дружину з дитиною, йому потрібні були гроші, відповідно навесні 2024 року купив у ОСОБА_9 його автомобіль Nissan Rogue за 300 тис. грн.
Відповідно до виписок АТ КБ «Приватбанк» за період із 11.03.2022 – 30.03.2024 на рахунок позивачки надходили кошти від ОСОБА_13 , ОСОБА_2 (т.1, а.с. 206-222).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача просить визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_2 , та автомобіль Nissan Rogue 2017 року випуску, в порядку поділу яких визнати за кожним (позивачем та відповідачем) право власності на 1/2 частини квартири та 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, НОМЕР_1 .
Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказує на неможливість визнання права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, який на момент розгляду справи судом вже не перебуває у власності жодного з подружжя. Одночасно сторона відповідача не заперечує проти поділу спільної квартири.
Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України вбачається, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
З наявних в матеріалах справи доказів, а також рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року у справі № 204/3920/24 вбачається, що у квітні 2024 року позивачкою було подано до суду позов про розірвання шлюбу із відповідачем, провадження у вказаній справі було відкрито 22 квітня 2024 року. Ухвалою суду у цій же справі від 19 вересня 2024 року було частково задоволено клопотання представника відповідача та сторонам надано строк для примирення протягом трьох місяців. Рішення про розірвання шлюбу було ухвалено судом у березні 2025 року.
Прямих доказів конкретної дати припинення шлюбних відносин між сторонами до офіційного розірвання шлюбу, матеріали справи не містять. 
Сторона позивача наполягала на тому, що рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2025 року у справі № 204/3920/24 встановлено преюдиційний факт того, що сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують та загальне господарство не ведуть з 2022 року. У той же час суд не вбачає достатніх підстав погодитись із таким висновком, адже вказане твердження міститься в описовій частині вказаного рішення, яке ухвалене в заочному порядку. При розгляді вказаної справи судом надавався строк на примирення. Окрім того, присутній в судовому засіданні відповідач та його представник пояснили, що вказані обставини не були предметом безпосереднього дослідження судом у справі № 204/3920/24, та перенесені фактично зі змісту позовної заяви. Відповідні обставини також спростовані показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , а також дослідженим в судовому засіданні змістом листування у сімейному чаті, де за участю сторін та їх батьків виставлялись та обговорювались фото відпочинку сина ОСОБА_11 , обговорювались успіхи позивачки у вивченні іноземної мови та облаштуванні, обставини придбання автомобіля Audi Q2, святкування Нового Року 01.01.2024 у м. Дніпрі. Суд також зважає на транзакції значних сум коштів збоку відповідача та його матері на рахунок позивачки, визнання у письмових поясненнях стороною позивача цільового призначення цих коштів на потреби спільної дитини сторін та її матері, що в сукупності є логічними та послідовними та у своїй сукупності свідчать про збереження шлюбно-сімейних відносин сторін у цей період. Щодо показань свідка ОСОБА_7 , яка зазначила, що сімейні відносини сторін припинились у березні 2022 року, суд оцінює їх критично зважаючи на те, що вказані обставини відомі свідку зі слів позивачки.
Отже щодо віднесення квартири АДРЕСА_2 до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, то суд вважає вказану обставину доведеною фактом придбання вказаної квартири під час шлюбу. Підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя не встановлено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц) зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_2  є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги у частині визнання приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири за ОСОБА_1 , а також у частині визнання приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири за ОСОБА_2  підлягають задоволенню.
Відносно позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, в порядку поділу якого позивач просить визнати за кожним (позивачем та відповідачем) право власності на 1/2 вказаного автомобіля, суд вважає за необхідне відзначити наступне.
Заперечуючи проти вказаних позовних вимог, сторона відповідача вказує на неможливість визнання права власності на 1/2 автомобіля Nissan Rogue 2017 року випуску, який на момент розгляду справи судом вже не перебуває у власності жодного з подружжя. Суд погоджується із таким висновком.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в частині визнання транспортного засобу спільним майном подружжя, суд приймає до уваги те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі№ 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 по справі № 127/7029/15-ц зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Якщо на момент виникнення спору про поділ майна подружжя, з`ясовується, що автомобіль вже проданий, у такому випадку необхідно звертатись до суду з позовом про отримання грошової компенсації відповідно до частки, яка належала одному з подружжя.
Відтак, належним способом захисту є пред`явлення позовних вимог про компенсацію/відшкодування вартості половини майна, або повернення автомобіля у разі його незаконного відчуження.
З огляду на те, що автомобіль вибув із власності відповідача, відповідно суд вважає, що вимога про визнання спірного майна об`єктом спільного майна подружжя та визнання за кожним з них права власності на 1/2 цього майна є неефективним способом захисту прав, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно суд не може самостійно змінювати предмет позову або виходити за межі заявлених позивачем вимог.
Згідно із вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.
Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
У судовому засіданні 18 червня 2026 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 26 червня 2026 року. У зазначене засідання сторони не з`явились. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, –
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення права власності на спільне майно подружжя – задовольнити частково.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частки спільної сумісної власності подружжя – квартири   АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 частки спільної сумісної власності подружжя – квартири   АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_4 ),
Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 )

Повний текст рішення складено та підписано 26 червня 2026 року.

Суддя