ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року	справа № 380/2226/25	

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Карп`як Оксана Орестівна, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Фізкультури, буд. 9, м. Київ; код ЄДРПОУ – 39816845), (далі – відповідач-2), Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті (адреса: вул. Володимира Івасюка,8 с. Малехів, Львівський район, Львівська область, 80383) (далі – відповідач-2), в якому просить:
визнати протиправною та скасувати Постанову від 20.11.2024 № ПШ 108552.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на момент здійснення перевірки відповідачем транспортний засіб, марки МАN, моделі ТС26.440, спеціалізований вантажний фургон (рефрижератор), сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 належав позивачу на праві власності. Однак, зазначений транспортний засіб було передано в оренду Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 згідно Договору оренди (найму) транспортних засобів від 01.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефіром Р.В. та зареєстрованим у нотаріальному реєстрі за № 5768. Таким чином, позивач вважає, що на момент складення Акту про порушення від 17.10.2024 за № 045588, наведений Транспортний засіб НОМЕР_2 не перебував у володінні та розпорядженні позивача. Додатково, позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 з проханням надати інформацію стосовно особи ОСОБА_3 , що керував транспортним засобом НОМЕР_2 , 2012 року випуску на момент складення акту від 17.10.2024 та підпис якого міститься в акті. ФОП ОСОБА_2 надав копію наказу № 5 від 23.08.2023, згідно якого ОСОБА_3 прийнято ФОП ОСОБА_2 на посаду водія. З огляду на викладене, позивач вважає оскаржене рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що іідповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 422, 17 жовтня 2024 року, на а/д М11 Львів Шегині 10 км. + 100 м., старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській областях, був зупинений транспортний засіб марки MAN, державний номерний знак – НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який обладнаний цифровим тахографом. У ході рейдової перевірки транспортного засобу було встановлено порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», та п.п. 3.3 Наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010, при здійсненні перевезень вантажів згідно ТТН №Р011082 від 17.10.2024 перевізник не забезпечив водія протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу. За результатами рейдової перевірки складено Акт № АР 045588 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 17.10.2024. Законодавець окреслив межі, за яких настає відповідальність установлена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому, саме у випадку відсутності товаро-транспортної накладної або її обов`язкових реквізитів, для перевізника настають наслідки передбачені цією нормою у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. Водночас, зміст та форма товаро-транспортної накладної повинні відповідати вимогам, установленим Законом України «Про автомобільний транспорт» та Правилами перевезень вантажів і дотримання цих умов є обов`язком перевізника, невиконання якого є підставою для застосування до нього відповідних заходів реагування». Автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. При проведенні рейдової перевірки на дорозі та на розгляд справи у Відділі державного нагляду (контролю) не надано ні акта приймання-передачі транспортного засобу, ні вказаного вище договору оренди (найму) ТЗ, ні акта надання послуг, ні доказів оплати, які беззаперечно вказували на особу автомобільного перевізника. Оскільки, будь-яких належних та допустимих доказів про те, що на момент перевірки та на момент розгляду справи та винесення постанови, суб`єктом відповідальності була інша особа, та про те, що вказаний транспортний засіб не був у користуванні позивача, відповідач вважає, що такий договір фактично не виконувався та що транспортний засіб насправді не був переданий іншій особі.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій просить суд задоволити позов повністю. Вказує, що у позивача по справі відсутні будь-які товарно-транспортні накладні, які б підтверджували факт перевезення вантажу за обставинами стосовно яких складений Акт перевірки від 17.10.2024 № 045588. Відсутність у позивача по справі відповідної Товарно-транспортної накладної з перевезення вантажів на дату складення відповідного Акту про порушення, а також Актів надання позивачем відповідних послуг з перевезення/виконання робіт з перевезення виступає додатковим спростуванням факту вчинення правопорушення, відомості про які містяться у постанові від 20.11.2024 № ПШ 108552 «Про застосування адміністративно-господарського штрафу». У Товарно-транспортній накладній, на яку міститься посилання у матеріалах цієї судової справи відсутні будь-які відомості про позивача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Відповідач не з`ясувавши всіх обставин по справі, поверхнево розглянув справу та незаконно притягнув до відповідальності ФОП ОСОБА_1 .
Представник відповідача подав заперечення на вказану відповідь, яка мотивована тим, що Верховний Суд неодноразово зауважував, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності. За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21 тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті. При здійсненні рейдової перевірки водій транспортного засобу надав Товарно-транспортну накладну № Р011082 від 17.10.2024, відомості, про особу автомобільного перевізника які були внесенні в ТТН не відповідають дійсності, разом з цим Позивач у позовній заяві та відповіді на відзив вказує на особу, яка не фігурувала при здійсненні рейдової перевірки та зсилається на документи, які не були надані водієм безпосередньо під час рейдової перевірки та в подальшому не наданні контролюючому органу при розгляді справи та винесенні постанови, з цього цілком логічно можна зробити висновок, що такі дії унеможливлюють вірне встановлення особи перевізника, створюють передумови, щодо неможливості коректного встановлення особи автомобільного перевізника та надають мотиви для ухилення порушників від відповідальності визначеної Законом. Водночас внесення недостовірних даних та не виконання вимог щодо внесення обов`язкових реквізитів до Товарно-транспортної накладної, як наслідок унеможливлює вірного встановлення особи перевізника, створює передумови, щодо неможливості коректного встановлення особи автомобільного перевізника та надає (штучно створює) передумови для ухилення порушників від відповідальності визначеної Законом.
Відповідач-2 правом на подання відзиву не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, ухвалою судді від 10.02.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін, за наявними у справі доказами.
Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.
Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 422, 17 жовтня 2024 року, на а/д М11 Львів Шегині 10 км. + 100 м., старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській областях, був зупинений транспортний засіб марки MAN, державний номерний знак – НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який обладнаний цифровим тахографом. У ході рейдової перевірки транспортного засобу було встановлено порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», та п.п. 3.3 Наказу МТЗУ № 385 від 24.06.2010, при здійсненні перевезень вантажів згідно ТТН №Р011082 від 17.10.2024 перевізник не забезпечив водія протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу. 
За результатами рейдової перевірки складено Акт № АР 045588 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 17.10.2024. Водій зі змістом акту № АР 045588 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 17.10.2024, ознайомився, копію отримав.
За результатом розгляду справи, було винесено Постанову про застосування адміністративного - господарського штрафу № ПШ 108552 від 20.11.2025.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III "Про автомобільний транспорт".
Статтею 1 Закону № 2344-III визначено, що автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Частиною першою статті 34 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Статтею 48 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Отже, перелік документів, наведений у статті 48 Закону № 2344-III не є вичерпним.
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку встановлює Положення № 340.
Пунктом 1.5 Положення № 340 визначено, що тахограф - це обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
Згідно з пунктом 6.1. Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тон повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначає Інструкція № 385.
Згідно з підпунктом 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом.
Також відповідно до вказаного підпункту Інструкції № 385 до переліку інших документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, передбачених законодавством віднесено, зокрема, в даному випадку, картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
У свою чергу, згідно із пунктами 3.5, 3.6. Інструкції № 385, на перевізників покладено обов`язок забезпечувати водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий).
Також саме перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР (994_016) здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР) (994_016); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Отже, чинним законодавством саме на автомобільного перевізника покладено обов`язок забезпечення належної експлуатації тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами.
У свою чергу, непред`явлення під час проведення перевірки, зазначених у статті 48 Закону № 2344-III документів, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону №2344-III.
При цьому Законом № 2344-III передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.
Відповідно до пунктів 26 та 27 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
З аналізу викладеного законодавства убачається, що Порядком №1567 установлено обов`язок органу державного контролю повідомити автомобільного перевізника про час і місце розгляду справи про порушення транспортного законодавства. Водночас, неявка уповноваженої особи автомобільного перевізника на розгляд такої справи не є перешкодою для її розгляду та прийняття відповідного рішення.
При цьому, відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростовувати вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 01.03.2018 у справі №820/4810/17, від 14.12.2023 у справі №280/1426/20, від 21.12.2023 у справі №560/11763/22, від 06.06.2024 у справі №340/1617/22.
Враховуючи зазначення позивачем у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адреси електронної пошти позивача, що ним не спростовується, суд дійшов висновку, що відповідачем вжито усіх заходів щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи, оскільки здійснено повідомлення у спосіб, визначений пунктом 26 Порядку №1567.
Згідно з абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-IIIза порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як встановлено судом та визнається учасниками справи, транспортний засіб позивача був обладнаний тахографом.
Оскільки на час проведення перевірки а саме 17.10.2024 водій не надав протокол перевірки та адаптації тахограф, для пред`явленням інспектору безпосередньо під час перевірки, відтак за порушення вимог додержання законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було складено постанову від 20.11.2024 № ПШ 108552.
Позивач стверджує, що не є перевізником в розумінні Закону № 2344-ІІІ, а тому не може нести відповідальність, встановлену абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону.
Щодо документів, на підставі яких визначається перевізник, то Верховний Суд в постанові від 12 вересня 2024 року в справі № 200/16186/21 зазначив, що Закон № 2344-III не визначає єдиного документа, яким у спірних правовідносинах має підтверджуватися статус перевізника.
Зі змісту наведених у статті 1 і статті 33 Закону № 2344-III визначень понять "автомобільний перевізник", "послуга з перевезення пасажирів чи вантажів" випливає, що перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами відбувається на договірних умовах із замовником, а тому за загальним правилом наявність в особи відповідного статусу може визначатися на підставі договору, або інших документів, які підтверджують здійснення перевезення вантажів на договірних умовах.
У статті 50 Закону № 2344-III визначено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Згідно з підпунктом 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 № 363 (далі - Правила № 363), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Відповідно до статті 1 Закону № 2344-III товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Таким чином, статус перевізника може підтверджуватися, зокрема, договором про перевезення вантажу, накладними (товарно-транспортними накладними), квитанціями тощо.
У постанові від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а Верховний Суд зауважив, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III).
Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону № 2344-III.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 Верховний Суд зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема, інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21, тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
В іншій постанові Верховного Суду (від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20) Верховний Суд зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
У постанові від 21.12.2023 у справі № 280/2150/23 Верховний Суд зазначив, що на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який, у розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-III, має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
Під час перевірки водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III). Під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/20.
Отже, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
З обсягу встановлених судовим розглядом обставин цієї справи випливає, що на момент здійснення перевірки відповідачем транспортний засіб, марки МАN, моделі ТС26.440, спеціалізований вантажний фургон (рефрижератор), сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2012 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 належав позивачу на праві власності.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно товарно-транспортній накладної № Р011082 від 17.10.2024, автомобільним перевізником вказано – ТзОВ «Стандарт Транс», Замовником – ТзОВ «Лемберг Беттері», Вантажовідправником ТзОВ «Лемберг Беттері», Вантажоодержувач – не зазначено, Водій – ОСОБА_3 ВХХ202716, також в вказаній ТТН відсутні ідентифікаційні коди Перевізника, Вантажовідправника, Замовника та інші дані визначені відповідно до статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». 11.11.2024 року, ТзОВ «Стандарт Транс» (код ЄДРПОУ - 40808607), направило лист повідомлення, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандарт Транс», немає жодного відношення до водія ОСОБА_3 та автомобіля марки MAN НОМЕР_2 , вказаний водій не працює в товаристві, а автомобіль не перебуває ні у власності ні в оренді товариства.
Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що зазначений транспортний засіб було передано в оренду Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 згідно Договору оренди (найму) транспортних засобів від 01.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефіром Р.В. та зареєстрованим у нотаріальному реєстрі за № 5768. Таким чином, позивач вважає, що на момент складення Акту про порушення від 17.10.2024 за № 045588, наведений Транспортний засіб НОМЕР_2 не перебував у володінні та розпорядженні позивача. Додатково, позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 з проханням надати інформацію стосовно особи ОСОБА_3 , що керував транспортним засобом НОМЕР_2 , 2012 року випуску на момент складення акту від 17.10.2024 та підпис якого міститься в акті. ФОП ОСОБА_2 надав копію наказу № 5 від 23.08.2023, згідно якого ОСОБА_3 прийнято ФОП ОСОБА_2 на посаду водія.
Суд зазначає, що форма вищезгаданого договору найму (оренди) транспортного засобу, відповідає приписам ст.799 ЦК України.
Так, оплата за Договором від 01.12.2022 здійснена, зокрема, але не виключно, 31.10.2024 та 29.11.2024, що підтверджується платіжними інструкціями № 421 та № 435.
Також, ФОП ОСОБА_2 надав копію наказу № 5 від 23.08.2023, згідно якого ОСОБА_3 прийнято ФОП ОСОБА_2 на посаду водія.
З огляду на наведені вище обставини, в суду відсутні сумніви того, що перевезення вантажу, відповідно до товарно-транспортної накладної № Р011082 від 17.10.2024, здійснювалося саме ФОП ОСОБА_2 , якому транспортний засіб марки MAN, державний номерний знак – НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 передано в тимчасове платне користування.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не був перевізником вантажу, у зв`язку з чим до нього не могли бути застосовані санкції за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Суд зазначає, що обов`язок щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника покладено на Укртрансбезпеку, яка, у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний транспорт, зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну в указаних порушеннях особу. При цьому притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не була автомобільним перевізником є недопустимою, а тягар наслідків у такому випадку покладено на компетентний контролюючий орган, яким є Укртрансбезпека.
Аналогічний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2023 року у справі № 300/4673/22.
Тобто, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року а справі № 620/18215/21).
За такого правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку, що оскільки транспортний засіб передано позивачем в найм (оренду) іншій фізичній особі-підприємцю, договір оренди є чинним, недійсним не визнавався, то саме ФОП ОСОБА_2 є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III в межах спірних правовідносин, а не позивач.
Схожий висновок підтриманий Верховним Судом в постанові від 06 березня 2024 року в справі № 200/4052/22.
При цьому, матеріали справи не містять відомостей про здійснення відповідачем достатніх та вичерпних заходів, спрямованих на встановлення особи правопорушника - автомобільного перевізника.
Отже суд, приходить до висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що автомобільний перевізник в спірних правовідносинах був саме позивач.
У свою чергу, висновок відповідача щодо допущення порушень законодавства про автомобільний транспорт позивачем, як автомобільним перевізником, не відповідає фактичним обставинам справи.
Дослідивши обставини справи у відповідності до зазначених вище норм, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та скасування постанови від 20.11.2024 № ПШ 108552 "Про застосування адміністративно-господарського штрафу".
За таких обставин суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам на підтримку заявлених позовних вимог, позаяк, вони не впливають на викладений вище висновок суду про скасування спірної постанови та, відповідно, задоволення позовних вимог.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
Враховуючи наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.
Керуючись ст.ст. 72,77,94, 241 -246, 262, 295 КАС України , суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову від 20.11.2024 № ПШ 108552 "Про застосування адміністративно-господарського штрафу".
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Фізкультури, буд. 9, м. Київ; код ЄДРПОУ – 39816845) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Карп`як Оксана Орестівна