КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 755/16738/25 Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4855/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . 
Внаслідок залиття зазначеної квартири, яке відбулось 29.06.2025, позивачу було завдано матеріальної шкоди, що підтверджено актом від 01.07.2025, затвердженим начальником ЖЕД-401, та яким встановлено, що залиття відбулось з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 , яка належить н праві власності відповідачці ОСОБА_1 . 
Відповідно до Висновку експерта від 12.08.2025 розмір матеріального збитку завданого позивачу на день дослідження становить 370 689,00 грн. 
Таким чином, позивач вважає, що йому завдано матеріальну шкоду на суму 370 689,00 грн., що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.
Крім цього, внаслідок залиття позивачу було завдано моральної шкоди, яка пов`язана з тим, що внаслідок значного психічного впливу обставин, пов`язаних із залиттям квартири, він зазнав душевних страждань, які полягають у хвилюваннях через збитки, завдані його майну, тому позивач вимушений витрачати час на проведення обстеження квартири, для з`ясування розміру завданої матеріальної шкоди, звертатись з позовом до суду з приводу захисту його прав та інтересів як власника житла, тому позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачки матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири, у розмірі 370 689,00 грн, 10 000,00 грн - моральної шкоди, 7 200,00 грн - витрати на проведення експертизи, та понесені судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття, у розмірі 370 689,00 грн, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 7200,00 грн, а всього на суму 377 889 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 926,89 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок експерта від 12.08.2025 та акт від 01.07.2025, затвердженим начальником ЖЕД-401 не є належними доказом її вини у завданні шкоди майну позивача та розміру завданої шкоди.
Апелянтка вказує, що звіт експерта є неналежним доказом оскільки він не містить посилань на те, що такий підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Окрім того, дані цього висновку не підтверджують причинно-наслідковий зв?язок між діями відповідача і затопленням, огляд приміщень не проводився, а досліджено виконано на підставі ряду документів, наданих заявником.
Аналіз вказаного звіту свідчить про те, що відповіді на поставлені питання ґрунтуються на вірогідності та припущеннях, відсутні однозначні висновки, які б підтверджували наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Також зазначає, що наданий позивачем акт про залиття вимогам, встановленим Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, не відповідає, та не може прийматися судом як належний та допустимий доказ вини відповідачки у залитті квартири позивача, внаслідок чого йому було заподіяно майнову шкоду.
Даний акт не був наданий відповідачці на ознайомлення та не був нею підписаний.
Окрім того, звертає увагу на те, що відповідачка є особою похилого віку, народилася 1936 року, суд про час та розгляд справи не повідомив ОСОБА_1 належним чином, відповідачка не могла скористатися правовою допомогою адвоката, з метою підготовки. 
У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
В судовому засіданні в апеляційному суді взяли участь позивач ОСОБА_2 , його представник адвокат Чутченко С.О. та третя особа ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. 
Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 28,50 кв.м., на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А.Е. (а.с. 20)
Відповідно до Акту на предмет залиття квартири АДРЕСА_1 , складеного комісією ЖЕД № 401 від 01.07.2025, встановлено, що квартира залита з вищерозташованої квартири АДРЕСА_2 . На момент залиття була викликана аварійна служба 29.06.2025 (заявки зафіксовано на ОДС). Залиття було разове, на момент обстеження залиття припинилось. (а.с. 21)
За даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.08.2025 квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 52)
За даними Звіту експерта про оцінку розміру матеріального збитку (шкоди) від 12.08.2025 складеного ФОП ОСОБА_4 , розмір матеріального збитку, завданого квартирі АДРЕСА_1 , з врахуванням фізичного зносу становить 370 689,00 грн з урахуванням ПДВ. (а.с. 49)
За даними рахунку-фактури № 00715/25 від 18.07.2025 року ОСОБА_2 здійснено оплату послуг експерта ФОП ОСОБА_4 на проведення оцінки збитку в сумі 7200,00 грн. (а.с. 50, 51)
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частинами четвертою, п`ятою статті 319 ЦК України зазначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.
Тобто, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України).
Нормами статей 151, 156, 177 ЖК України визначено, що громадяни (власники, наймачі, члени їх сімей) зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», яка є релевантною і до норм нового ЦК України, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. За обставинами справи цю презумпцію мала б спростувати саме відповідачка, що нею не зроблено.
Отже, з огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір і причинно-наслідковий зв`язок.
Із наявних у матеріалах справи доказів судом першої інстанції достовірно встановлено факт залиття квартири позивача внаслідок необережного поводження із сантехнічним обладнанням у вищерозташованій квартирі АДРЕСА_2 , належній відповідачу на праві власності, та зазначені обставини не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами ані під час складення Акту членами комісії ЖЕД № 401 від 01.07.2025 року, якими здійснювалось встановлення факту залиття, ані під час перебування даної справи у провадженні суду. 
Отже, аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування відповідачкою ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 матеріальних збитків у розмірі 370 689,00 грн, визначених відповідно до Звіту експерта про оцінку розміру матеріального збитку (шкоди) від 12.08.2025, складеного ФОП ОСОБА_4 , завданих позивачу, як власнику квартири, внаслідок її залиття.
У свою чергу, будь-яких доказів того, що залиття квартири позивача відбулося не з вини відповідачки вона не надав та не спростувала докази, надані позивачем на підтвердження факту залиття квартири, що відбулося 29.06.2025. Крім того, відповідачкою також не спростований розмір завданих позивачу збитків.
Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на викладене, враховуючи, що позивач надав належні та достатні докази в обґрунтування своїх вимог щодо заподіяної йому майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири у розмірі 370 689,00 грн.
Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
За нормою ст. 269 Цивільного кодексу України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.
Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються статтями 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином, з урахуванням вимог позивача в частині стягнення на його користь моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок залиття належної на праві власності квартири, та пов`язана з розладом нормального життя позивача, нервовою напругою та переживаннями, пов`язаними з необхідністю проведення відновлюваного ремонту квартири, витратою часу на проведення обстеження квартири для визначення розміру матеріального збитку, зверненням до суду за захистом порушених прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка має відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, яку суд визначив у розмірі 5 000,00 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта від 12.08.2025 та акт від 01.07.2025, затвердженим начальником ЖЕД-401 не є належними доказом вини відповідачки у завданні шкоди майну позивача, оскільки позивач довів факт завдання йому шкоди належними та допустимими доказами у свої сукупності, в той час як відповідачка не надала суду першої інстанції жодного доказу на спростування вказаних обставин. Не долучені такі докази і до апеляційної скарги.
Суд також враховує, що висновок експерта від 12.08.2025 за формою та змістом відповідає вимогам до цього документу, його виконано особою, що має відповідну кваліфікацію. 
Посилання апелянтки на те, що вона є особою похилого віку, народилася 1936 року, суд про час та розгляд справи не повідомив ОСОБА_1 належним чином, відповідачка не могла скористатися правовою допомогою адвоката, з метою підготовки, на правильність висновків суду також не впливають, оскільки суд повідомляв її про розгляд справи шляхом направлення судової повістки. При цьому, відповідачка не була позбавлена можливості надати свої пояснення щодо фактичних обставин справи та долучити відповідні докази до апеляційної скарги, однак, не скористалась цим правом.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідачки з висновками суду щодо необхідності відшкодування завданої шкоди. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст складено 03 червня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома