П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/3920/25-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Брезіна Т.М.
Суддя-доповідач: Слободонюк М.В. 
03 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року адміністративний позов задоволено. Зокрема, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії з 01.01.2025 із застосуванням обмеження виплати пенсії максимальним розміром та із застосуванням коефіцієнтів зменшення пенсії, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025 “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану”.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.01.2025 без застосування коефіцієнтів зменшення пенсії, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025 “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану”, без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 1000 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що до розміру пенсії позивача положення постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025 “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану” з 01.01.2025 не застосовувались, оскільки виплату пенсії було здійснено в межах максимального розміру пенсії, визначеного ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, а тому, на думку відповідача, відсутні підстави вважати, що пенсія позивача була зменшена шляхом застосування передбачених зазначеною постановою коефіцієнтів.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.12.2023 у справі № 600/6442/23-а, яке набрало законної сили 30.01.2024, відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.03.2023 без обмеження її максимальним розміром.
Водночас відповідач у листі від 08.08.2025 на звернення представника позивача зазначив, що вказане судове рішення не містило зобов`язання здійснювати виплату пенсії без обмеження максимальним розміром у разі подальших перерахунків та індексацій пенсії. При цьому з 01.03.2024 та з 01.03.2025 розмір пенсії ОСОБА_1 було проіндексовано відповідно до постанов Кабінету Міністрів України. В свою чергу з 01.01.2025 положення постанови КМ України № 1 від 03.01.2025 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану" до розміру пенсії ОСОБА_1 не застосовувались, оскільки розмір його пенсії визначено у максимальному розмірі, визначеному ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, тобто 23610 грн.
Не погоджуючись з діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 46 Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” та постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Законом № 2262-ХІІ не передбачено обмеження пенсії максимальним розміром та застосування коефіцієнтів зменшення пенсії, а зміна умов пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до спеціального закону.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1000 грн, виходячи із принципу співмірності таких витрат зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та характером розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальний Закон, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII).
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 за № 3668-VI (далі - Закон №3668-VI), який набрав чинності 01.10.2011.
Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.
Приймаючи таке рішення Конституційний Суд України виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.12.2021 у справі №400/2085/19.
Отже наразі закон не передбачає обмеження пенсії осіб, які перебували на військовій службі максимальним розміром.
Правильність такої позиції додаткового підтверджена рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2022 від 12.10.2022, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.
Щодо обмеження позивачу розміру пенсії після здійснення індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" (далі Постанова № 209), то апеляційний суд враховує, що незважаючи на наявність у Постанові № 209 вимоги про підвищення розміру пенсії у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом, станом на момент здійснення відповідачем такого перерахунку пенсії позивача у зв`язку із проведенням її індексації, чинної норми, яка б визначала розмір такого максимального обмеження, закон не містить, оскільки як уже наголошувалося судом вище, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнані такими, що не відповідають Конституції України, внаслідок чого втратили чинність з дати ухвалення відповідного Рішення Конституційного Суду України.
За таких обставин, зважаючи на визнання неконституційними положень ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, яка передбачала обмеження пенсії максимальним розміром, та відсутність правових підстав для застосування до спірних відносин положень Закону № 3668-VI, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідача в частині обмеження пенсії позивача з 01.01.2025 максимальним розміром є протиправними.
У свою чергу, позивачем в межах заявлених позовних вимог оскаржуються не лише дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо обмеження його пенсії максимальним розміром, а й щодо застосування до його пенсійної виплати з 01.01.2025 коефіцієнтів зменшення пенсії, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025 року “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану”.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, в тому числі і щодо покладення на відповідача обов`язку проводити виплату пенсії позивачу з 01.01.2025 року без застосування коефіцієнтів зменшення пенсії, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025 року “Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану” та без обмеження пенсії максимальним розміром, не звернув увагу на той факт, що згідно інформації, яка відображена в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 08.08.2025 №2400-1402-8/28516, з 01.01.2025 положення постанови КМ України № 1 від 03.01.2025 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану" до розміру пенсії ОСОБА_1 не застосовувались, оскільки розмір його пенсії на той час визначено в розмірі 23610 грн.
Наведене додаткове підтверджується і копією розрахунку (перерахунку) пенсії позивача станом на 01.03.2025, наявного в матеріалах справи, в якому відсутні відомості про застосування до перерахованої пенсії ОСОБА_1 обмежувальних коефіцієнтів, передбачених Постановою № 1. 
Про такі ж обставини наголошено апелянтом у своїй апеляційній скарзі.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 2 КАС України судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси, а не ті, порушення яких є лише потенційно можливим у майбутньому.
За таких обставин, оскільки до пенсійної виплати позивача з 01.01.2025 відповідачем не застосовувались коефіцієнти зменшення пенсії згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025, то відсутні підстави вважати, що право позивача в цій частині є порушеним.
А оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.
При цьому суд наголошує, що відмова у задоволенні позову в цій частині з наведених підстав не позбавляє позивача права на судовий захист в майбутньому, якщо відповідач застосує до пенсійної виплати обмежувальні коефіцієнти згідно з Постановою № 1.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через невідповідність викладених у ньому висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у спосіб зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити позивачу виплату пенсії з 01.01.2025 без її обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат.
Як зазначено у ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки по суті спору задоволеною є одна позовна вимога немайнового характеру, тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 968,96 грн. належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Відносно витрат на професійну правничу допомогу, то матеріалами справи підтверджено наявність договору про надання правничої допомоги, інформації щодо розміру винагороди адвоката, довідки про отримання гонорару адвокатом, акту виконаних робіт.
Суд першої інстанції при розгляді справи перевірив співмірність заявлених до відшкодування витрат відповідно до вимог статті 134 КАС України та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність їх зменшення з 5000 грн до 1000 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки судом враховано характер спору, його незначну складність, обсяг виконаних представником робіт та принцип розумності судових витрат. Будь-яких переконливих доводів, які б свідчили про неправильність визначеного розміру компенсації, апеляційна скарга не містить.
При цьому, враховуючи результат апеляційного перегляду судового рішення, а також наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що розмір визначених на користь позивача судових витрат на правничу допомогу має становити 1000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.
Керуючись ст.ст. 134, 139, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області задовольнити частково.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо здійснення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01.01.2025 із обмеженням її максимальним розміром.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.01.2025 без її обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в сумі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) та витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн. (одна тисяча гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.