КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 761/13529/25
номер провадження 22-ц/824/6224/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
представник відповідача Лисенко О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року /суддя Кондратенко О.О./
та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва 22 серпня 2025 року /суддя Кондратенко О.О./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту газу Національної академії наук України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила суд:
-поновити їй ( ОСОБА_1 ) строк на звернення до суду з позовом;
-стягнути з Інституту газу Національної академії наук України на її ( ОСОБА_1 ) користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за період часу з 27 червня 2024 року по 26 січня 2025 року в сумі 54 218, 40 грн., (без врахування відповідних податків і обов?язкових платежів);
-стягнути з Інституту газу Національної академії наук України на її ( ОСОБА_1 ) користь моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. /.с. 98-105/
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року з ОСОБА_1 на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 969,96 грн. /а.с. 107-109/
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду і додаткове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення. На думку апелянта, рішення суду від 26 червня 2024 року про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню (ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України), а обов`язок поновити працівника виникає у роботодавця безпосередньо з моменту ухвалення рішення, незалежно від пред`явлення виконавчого листа. Апелянт зазначає, що відповідач тривалий час ухилявся від виконання рішення, посилаючись на відсутність посади в штатному розписі, хоча з червня 2024 року позивачка неодноразово зверталася з вимогами про поновлення. Фактичне поновлення відбулося лише 27 січня 2025 року. Апелянт посилається на практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС від 24.01.2019 у справі № 760/9521/15-ц, постанова КАС ВС від 11.06.2020 у справі № 816/1895/18), згідно з якою відповідальність за затримку виконання рішення про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України) настає незалежно від того, чи звертався працівник до органів примусового виконання.
Щодо додаткового рішення апелянт вказує, що судовий збір було сплачено за квитанцією від 31.03.2025, тому додаткове рішення є необґрунтованим.
Таким чином, на переконання апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував ст. 235, 236 КЗпП України, ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, невідповідно встановив обставини справи та безпідставно відмовив у задоволенні позову.
Представник відповідача Інституту газу Національної академії наук України Жук Г.В. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення- без змін.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення. Зокрема, відповідач добровільно виконав рішення суду: наказом № 04-к від 21 січня 2025 року поновив ОСОБА_1 на посаді, а наказом № 05-к від 24 січня 2025 року визначив перший робочий день - 27 січня 2025 року. Позивачка була ознайомлена з наказами та отримала їх копії 29 січня 2025 року.
Відповідач наголошує, що затримка виконання рішення мала об`єктивні поважні причини, які не залежали від його волі, а саме - необхідність дотримання процедури затвердження змін до штатного розпису Академіком-секретарем Відділення НАН України. Інститут вчинив усі необхідні дії для поновлення позивачки (звертався з клопотаннями до НАН України, пропонував іншу вакантну посаду).
Відповідач вважає безпідставними доводи апелянтки щодо негайного виконання рішення, оскільки порядок примусового виконання регулюється Законом України «Про виконавче провадження», а позивачка не пред`явила виконавчий лист своєчасно (заява подана 21.01.2025, але фактично надійшла до виконавця лише 05.02.2025).
Щодо додаткового рішення відповідач зазначає, що воно ухвалено законно, оскільки позивачка не сплатила судовий збір при поданні позову.
Таким чином, відповідач вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з частковим задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року у справі № 761/642/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді сторожа в Інституті газу Національної академії наук України з 27 листопада 2023 року. Вказане рішення в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню.
Відповідач поновив ОСОБА_1 на посаді 21 січня 2025 року наказом № 04-к, а наказом № 05-к від 24 січня 2025 року визначив перший робочий день - 27 січня 2025 року.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 27 червня 2024 року по 26 січня 2025 року в сумі 54 218,40 грн та моральної шкоди в сумі 10 000 грн.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ст. 236 КЗпП України про те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі стягується лише у разі затримки з вини власника або уповноваженого ним органу; ч. 7 ст. 235 КЗпП України про те, що рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню; ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» про порядок примусового виконання рішень.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що позивачка не вжила всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення суду (несвоєчасне пред`явлення виконавчого листа), а затримка виконання рішення мала об`єктивні організаційно-процедурні причини, які не залежали від волі відповідача, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та моральної шкоди. 
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Встановлено і не заперечується відповідачем, що не було здійснено негайне виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2024 року у справі № 761/642/24 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді сторожа.
Наказом № 04-К від 21.01.2025 Відповідач поновив Позивачку з 27 листопада 2023 р. на посаді сторожа в Інституті.
Наказом № 05-К від 24.01.2025 відповідач в доповнення до наказу по Інституту № 04 К від 21.02.2025 р. наказав вважати ОСОБА_1 з 27 січня 2025 року такою, що стала до виконання своїх робочих обов`язків на посаді сторожа господарчого відділу Інституту з обсягом робочого часу в розмірі 40 годин на тиждень згідно штатного розпису Інституту. 
Таким чином, першим робочим днем після поновлення позивачки було 27.01.2025, що підтверджуються наказом № 05-К від 24.01.2025. Отже, Відповідач поновив фактично позивачку на посаді 27.01.2025, виконавши рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2024 року у справі № 761/642/24. 
Відповідач допустив прострочення виконання рішення суду про поновлення позивачки на посаді з 27.06.2024 по 26.01.2025.
Обґрунтовуючи таку бездіяльність в частині, що стосується негайного виконання рішення суду, відповідач, з чим погодився суд першої інстанції вказував на те, що позивачка не вжила всіх необхідних заходів для примусового виконання рішення суду - несвоєчасно пред`явила виконавчий лист, а затримка виконання рішення мала об`єктивні організаційно-процедурні причини, які не залежали від волі відповідача, зокрема зміна чисельності співробітників.
Водночас, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Частиною першою та другою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 8 ст. 235 КЗпП України).
Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. 
Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання рішення. 
Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. 
З наведених норм вбачається, що рішення суду про поновлення особи на посаді підлягає негайному виконанню, тобто відразу після ухвалення рішення суду у справі, до набрання ним законної сили. Тобто рішення суду в частині поновлення особи на посаді є для Відповідача обов`язковим з моменту ухвалення рішення, а тому у нього вже з цього моменту виникає обов`язок виконати рішення суду та поновити особу на посаді. Невиконання такого рішення суду є порушенням цього обов`язку відповідачем.
Обов`язок виконання рішення суду в першу чергу лежить на відповідачеві, а звернення до органів примусового виконання рішень є правом, а не обов`язком позивача, а тому не вжиття позивачем заходів з примусового виконання рішення суду не повинно мати для останнього негативних юридичних наслідків у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачем в добровільному порядку.
Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Відповідальність за порушення строків поновлення незаконно звільненого працівника (в частині негайного поновлення) прямо визначена ст.236 КЗпП України, є нормою прямої дії та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, незалежно від заходів, які вживаються відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 18, п. 7 ч.1 ст. 264, п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ст.ст. 235, 236 КЗпП України, ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Щодо доводів відповідача про необхідність дотримання процедур змін до штатного розпису, апеляційний суд вказує таке.
Апеляційний суд вважає ці доводи безпідставними та такими, що не спростовують наявності вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. Обов`язок поновити працівника на попередній посаді виникає у роботодавця безпосередньо з моменту ухвалення судового рішення і не залежить від наявності посади у штатному розписі на цей момент. У разі відсутності посади у штатному розписі роботодавець зобов`язаний вжити заходів для забезпечення виконання рішення суду, у тому числі шляхом своєчасного ініціювання необхідних змін до штатного розпису.
Внутрішні процедури затвердження змін до штатного розпису Інституту газу НАН України, у тому числі необхідність їх погодження Академіком-секретарем Відділення Національної академії наук України, є організаційними заходами самого відповідача. Такі процедури не можуть слугувати поважною причиною для невиконання або затягування виконання судового рішення, яке відповідно до статті 129-1 Конституції України та частини першої статті 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання для всіх органів, установ та організацій.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за період часу з 27 червня 2024 року по 26 січня 2025 року з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 54 218, 40 грн., без врахування відповідних податків і обов?язкових платежів.
Щодо заявленої до стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн апеляційний суд зазначає наступне.
Факт незаконного звільнення ОСОБА_1 та тривалої затримки виконання рішення суду про її поновлення на роботі з 27 червня 2024 року по 26 січня 2025 року завдав позивачці моральних страждань, викликав у неї почуття несправедливості, тривоги, невпевненості у захисті своїх трудових прав та негативно вплинув на її психоемоційний стан. Зазначені дії відповідача є порушенням прав позивачки, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Водночас апеляційний суд вважає заявлений позивачкою розмір моральної шкоди у сумі 10 000 грн надмірним та таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості (стаття 3 Цивільного кодексу України). З урахуванням характеру та тривалості порушення трудових прав позивачки, наслідків такого порушення для неї, а також конкретних обставин справи, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. У решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.
Додатковим рішенням суду першої також стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 969 грн. 96 коп., що мотивовано тим, що при зверненні до суду з вищезазначеним позовом, ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір, що не відповідає матеріалам справи, оскільки позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 969 грн, що підтверджується квитанцією №8223-5727-2999-0529 від 31.03.2025. Відтак, додаткове рішення суду підлягає скасуванню, судовий збір розподіляється за наслідками розгляду справи апеляційним судом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягуються з відповідача на користь позивача з урахуванням коефіцієнту 0,8, оскільки позов і апеляційна скарга подані через електронний суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва 22 серпня 2025 року - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва 22 серпня 2025 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Інституту газу Національної академії наук України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, - задовольнити частково.
Стягнути з Інституту газу Національної академії наук України /адреса 03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 39 ЄДРПОУ 05417035/ на користь ОСОБА_1 / адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 / середній заробіток за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за період часу з 27 червня 2024 року по 26 січня 2025 року в сумі 54 218, 40 грн., з утриманням із цієї суми відповідних податків і обов`язкових платежів.
Стягнути з Інституту газу Національної академії наук України /адреса 03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 39 ЄДРПОУ 05417035/ на користь ОСОБА_1 / адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 / моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.
В інших вимогах відмовити.
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:
стягнути з Інституту газу Національної академії наук України /адреса 03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 39 ЄДРПОУ 05417035/ на користь ОСОБА_1 / адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 / 968, 96 грн.;
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
стягнути з Інституту газу Національної академії наук України /адреса 03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 39 ЄДРПОУ 05417035/ на користь ОСОБА_1 / адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 / 1453, 44 грн.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 30.06.2026 р.

Головуючий: Судді: