ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 738/163/26
Головуючий у першій інстанції – Савченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1336/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

секретар судового засідання Герасименко Ю.О.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк»,
відповідач ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2026 року (суддя – Савченко О.А., місце ухвалення – м. Мена, дата складання повного рішення – 25.03.2026) у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі – АТ «Ідея Банк») через систему «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути на їх користь з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 158892,83 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.03.2023 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №М32.00616.010004556, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 51110,00 грн, зі сплатою процентів 79,99% річних, поверненням, сплатою кредиту та інших платежів у терміни, передбачені договором та графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тоді як відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином та своєчасно не виконував, останню сплату здійснив 05.05.2023, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 07.01.2026 складає 158892,83 грн, з яких: прострочений борг за сумою кредиту – 50725,00 грн, прострочені проценти – 108167,83 грн. Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку, в тому числі й після направленої 02.12.2025р. вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, не погашає зазначеної заборгованості, позивач просив її стягнути з відповідача у судовому порядку.
Заочним рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2026 року позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №М.32.00616.010004556 від 03.03.2023 у розмірі 136407,24 грн та 2285,67 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «Ідея Банк» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 22485,59 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, котрим вищевказану вимогу позивача задовольнити в повному обсязі; вирішити питання щодо розподілу понесених АТ «Ідея Банк» судових витрат.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, встановивши існування між сторонами кредитних правовідносин на підставі укладеного кредитного договору від 03.03.2023 та порушення позичальником виконання за ним своїх зобов`язань, не в повній мірі з`ясував правову природу пред`явлених до стягнення процентів за користування кредитом (правове регулювання яких передбачено ст. 1048, 1056-1 ЦК України), які нараховуються протягом строку договору, не суперечать вимогам законодавства і з розміром яких позичальник погодився при підписанні договору. При цьому, банк не нараховував позичальнику проценти поза межами строку кредитування, оскільки кредитний договір було укладено 03.03.2023 строком на 36 місяців по 03.03.2026, а вимогу щодо неналежного виконання відповідачем договору та після якої було зупинено нарахування процентів по кредитному договору, надіслано відповідачу 05.12.2025.
Скаржник стверджує, що суд безпідставно ототожнив зазначені відсотки за користування кредитом із компенсацією (неустойкою) у разі невиконання зобов`язань за договором у розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», хоча штрафні санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання позичальнику до стягнення не пред`являлися. Внаслідок цього суд дійшов помилкового висновку про невідповідність розміру заборгованості по процентах за користування кредитом засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», неправильно застосувавши дану норму матеріального права. 
Позивач (апелянт) був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в електронній формі через систему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до електронного кабінету (ч. 6-8 ст. 128 ЦПК України), але своїм правом на участь не скористався, у апеляційній скарзі просить розглядати справу у його відсутність.
Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (ч. 6-8 ст. 128 ЦПК України), однак у судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Неявка належним чином сповіщених про дату, час та місце розгляду справи учасників не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
За неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
03.03.2023р. між АТ «Ідея Банк» (банк) і ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір кредиту №М32.00616.010004556, додатком №1 і невід`ємною частиною до якого є Графік щомісячних платежів (а.с. 22-25, 28).
За умовами даного кредитного договору банк надає клієнту кредит на споживчі цілі, а клієнт отримує його на наступних умовах: сума кредиту – 51110,00 грн (п. 1.2), процентна ставка фіксована – 79,99% річних (п. 1.3), строк кредиту – 36 місяців (п. 1.4). 
Кредит надається шляхом переказу коштів на рахунок позичальника НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Ідея Банк» (п. 1.11).
Нарахування процентів здійснюється за методом «факт/факт», починаючи з дати надання кредиту і припиняється після повного повернення всієї заборгованості за договором; базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту (п. 1.6).
Строк дії договору та дата повернення кредиту – до 03.03.2026 (п. 1.7).
У випадку, коли позичальник допустив прострочення чергового платежу згідно графіку, то на суму непогашеної вчасно частини кредиту, з дня наступного за днем платежу згідно графіку, нараховується процентна ставка 79,99%, яка нараховується на прострочену суму кредиту (п. 1.8).
Позичальник, який прострочує виконання грошового зобов`язання під час та після закінчення строку дії договору, зобов`язаний оплатити суму заборгованості, а також 117,32530595% річних від простроченої суми кредиту за неправомірне користування грошовими коштами відповідно до ч. 2 ст. 625, ст. 536, ч. 1 ст.1050 ЦК України (п. 1.9).
Нанесенням власноручного підпису під цим договором позичальник акцептує Публічну пропозицію про приєднання до ДКБОФО та Публічну оферту на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку (п. 2.1). 
Разом із кредитним договором відповідач 03.03.2023р. також підписав Паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені аналогічні умови кредитування (а.с. 26-27).
Згідно платіжної інструкції №982178 від 03.03.2023р. АТ «Ідея Банк» перерахувало ОСОБА_1 кошти в сумі 51110,00 грн на вказаний у кредитному договорі банківський рахунок (а.с. 29).
За випискою по рахунку станом на 07.01.2026 ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості внесла кошти в загальній сумі 3857,25 грн, які були спрямовані на погашення: основного боргу – 385,00 грн, процентів – 3472,25 грн (а.с. 30).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №М32.00616.010004556 від 03.03.2023р. станом на 07.01.2026р. складає 158892,83 грн з яких: основний борг – 0,00 грн, прострочений борг – 50725,00 грн, прострочені проценти – 108167,83 грн, строкові проценти – 0,00 грн, нарахована плата за обслуговування кредиту – 0,00 грн, прострочена плата за обслуговування кредиту – 0,00 грн, пеня та інші штрафні санкції – 0,00 грн (а.с. 31).
Аналогічна інформація міститься й у додатково наданому банком детальному розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 73-74).
02.12.2025р. АТ «Ідея Банк» направило рекомендованим листом ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, у якій повідомило про виниклу заборгованість за кредитним договором у розмірі 158892,83 грн та необхідність її погашення упродовж 30 календарних днів (а.с. 32-33), яка залишена відповідачем без реагування.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оскільки за змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 50725,00 грн учасниками справи не оскаржується, то воно у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі №186/1743/15-ц, де вказано, що у разі коли апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Відтак, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише щодо обґрунтованості часткового стягнення з відповідача процентів, а саме: відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за відсотками у розмірі 22485,59 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ «Ідея Банк» у розмірі 136407,24 грн шляхом зменшення заборгованості за процентами з 108167,83 грн до 85197,24 грн, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана частина відсотків була нарахована відповідачу поза межами визначеного кредитним договором строку кредитування, який складає 36 місяців, і додаткових угод до нього сторони не укладали. Водночас згідно п. 2.23 договору та Паспорту споживчого кредиту орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача становить 136407,24 грн і згідно графіку платежів відсотки за користування кредитом за 36 місяців становлять 85197,24 грн.
Також суд звернув увагу, що нарахована банком сума відсотків є непропорційно великою компенсацією в порівнянні з тілом кредиту та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам верховенства права, суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов. 
Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується укладення 03.03.2023р. між АТ «Ідея Банк» і ОСОБА_1 договору кредиту №М32.00616.010004556, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит шляхом переказу коштів на його банківський рахунок у сумі 51110,00 грн строком на 36 місяців до 03.03.2026р. із фіксованою процентною ставкою 79,99% річних.
У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, договір є дійсним, відповідає презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), у зв`язку з чим він у силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Факт виконання банком своїх зобов`язань за цим кредитним договором підтверджується копією платіжної інструкції №982178 від 03.03.2023р., тоді як відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування обставин отримання кредитних коштів, а саме відсутності перерахування на його банківський рахунок коштів кредиту.
Відповідач порушив свої зобов`язання за кредитним договором, не вносячи щомісячних платежів згідно графіку, що є додатком №1 до договору; сплатив лише 3785,00 грн, які були спрямовані банком на погашення: основного боргу – 385,00 грн, процентів – 3472,25 грн. що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 станом на 07.01.2026р. (а.с. 30).
Доказів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами в установлені кредитним договором строки ОСОБА_1 матеріали справи не містять та відповідачем їх не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.  Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.  Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У п. 1.12.2 кредитного договору сторони погодили, що у разі затримання клієнтом сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, у повному обсязі. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору вимагає здійснення платежів, строк сплати, яких не настав, або повернення кредиту, такі платежі або повернення кредиту здійснюються клієнтом протягом 30 календарних днів, з дня одержання від кредитодавця такої вимоги, надісланої листом через установу зв`язку.
Даний позов АТ «Ідея Банк» скеровано до суду 24.01.2026р., тобто пред`явлено вимогу про дострокове погашення кредиту та процентів, термін повернення яких мав настати 03.03.2026р. (п. 1.7 договору).
Водночас АТ «Ідея Банк» 02.12.2025р. направило рекомендованим листом ОСОБА_1 досудову вимогу, в якій повідомило позичальника про існування заборгованості за кредитним договором у сумі 158892,83 грн та необхідність її погашення упродовж 30 календарних днів (а.с. 32-33), яка залишена відповідачем без реагування, що ним не спростовано та свідчить про дотримання позивачем приписів ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, кошти в установлений строк не повернула.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №М32.00616.010004556 від 03.03.2023р. станом на 07.01.2026р. складає 158892,83 грн з яких: основний борг – 0,00 грн, прострочений борг – 50725,00 грн, прострочені проценти – 108167,83 грн, строкові проценти – 0,00 грн, нарахована плата за обслуговування кредиту – 0,00 грн, прострочена плата за обслуговування кредиту – 0,00 грн, пеня та інші штрафні санкції – 0,00 грн (а.с. 31).
Аналогічна інформація міститься й у додатково наданому банком до апеляційного суду детальному розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 73-74).
З наведених розрахунків слідує, що всі зазначені вище проценти були нараховані АТ «Ідея Банк» ОСОБА_1 за період 03.03.2023 – 03.12.2025, після чого банком позичальнику пред`явлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань і нарахування відсотків припинено.
Крім того, згідно детального розрахунку, виконаного станом на 07.01.2026р., до прострочених процентів в загальній сумі 108167,83 грн входять відсотки за користування кредитом у сумі 80323,23 грн, нарахування яких передбачено п. 1.6 договору за ставкою 79,99% річних за методом «факт/факт», та відсотки на прострочену заборгованість в сумі 27844,60 грн, нарахування яких передбачено п. 1.8 договору за ставкою 79,99% річних.
Строк дії укладеного між сторонами договору кредиту №М32.00616.010004556 від 03.03.2023 становить 36 місяців й дата повернення кредиту – до 03.03.2026 (п. 1.4, 1.6).
Водночас, сплата позичальником процентів, як міра відповідальності за невиконання грошового зобов`язання в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, передбачена п. 1.9 кредитного договору, і таких відсотків АТ «Ідея Банк» ОСОБА_1 не нараховувало та до стягнення не пред`являло. 
Відтак, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що частина заборгованості за відсотками у сумі 22485,59 грн була нарахована відповідачу поза межами строку кредитування.
Також неправильним є покладення місцевим судом в основу оскаржуваного рішення про часткове стягнення заборгованості за процентами передбаченої п. 2.23 кредитного договору, графіком платежів та Паспортом споживчого кредиту орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача в сумі 136407,24 грн, оскільки обчислення цієї величини є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування і припущенні, що кредитний договір залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.
Однак, як зазначалось вище, відповідач порушив свої зобов`язання за кредитним договором, що й потягло за собою збільшення загальної вартості кредиту для споживача.
Крім того, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо несправедливості нарахованих кредитодавцем процентів, розмір яких значно перевищує суму заборгованості за кредитом, та їх суперечність ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Так, у п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Така компенсація є притаманною випадкам невиконання (неналежного виконання) зобов`язання, однак не може застосовуватися за відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання.
Разом з тим, за приписами ст. 1048, 1056-1 ЦК України проценти є платою за користування кредитними коштами та нараховуються в межах строку дії кредитного договору незалежно від його виконання.
При цьому, судом першої інстанції не враховано, що спірні проценти були нараховані банком позичальнику у межах строку дії кредитного договору (майже за 3 роки) і їх ставка складає 79,99% річних, тобто 0,22% у день, що не перевищує встановленого з 24.12.2023р. положеннями ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» обмеження максимального розміру денної процентної ставки (1%). 
За таких обставин, не можна вважати умови укладеного між сторонами кредитного договору щодо порядку та розміру нарахування процентів несправедливими й такими, що створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, а тому вони не підпадають під дію ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».
Також є прийнятними доводи апелянта, що підписуючи кредитний договір, відповідач погодився з розміром процентів за користування кредитними коштами, які передбачені умовами цього правочину і не суперечили вимогам чинного законодавства. 
При цьому, викладені в кредитному договорі умови щодо періоду та розміру нарахування відсотків є чіткими та зрозумілими, попередньо були доведені до позичальника й у Паспорті споживчого кредиту. Враховуючи принцип свободи договору відповідач мав можливість не вступати з позивачем у кредитні правовідносини, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування кредитними коштами несправедливим, проте погодився на такі умови договору, підписавши його без будь яких застережень. Більше того, не дивлячись на своє гарантоване право, передбачене п.1.12 договору, на відмову протягом 14 календарних днів від договору без пояснення причин відповідач продовжував користуватися кредитними коштами позивача й до нього з жодними заявами не звертався. 
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі №201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Установивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.
Тому, апеляційний суд погоджується з наданим АТ «Ідея Банк» розрахунком, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором №М32.00616.010004556 від 03.03.2023р. становить 158892,83 грн, з яких: прострочений борг за сумою кредиту – 50725,00 грн, прострочені проценти – 108167,83 грн, яка й підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів констатує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
У зв`язку з цим, у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд висновлює про необхідність скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позову з вищенаведених підстав.
Відтак, апеляційна скарга АТ «Ідея Банк» підлягає задоволенню, а заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 25.03.2026 – скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 158892,83 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга позивача та його позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, то з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 2662,40 грн та за апеляційний перегляд справи в сумі 3993,60 грн, оплата яких підтверджена відповідними платіжними документами (а.с. 42, 76, 85).
Керуючись ст. 141, 367-369, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» – задовольнити.
Заочне рішення Менського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2026 року – скасувати.
Позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 по стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №М32.00616.010004556 від 03.03.2023р. у сумі 158892,83 грн та 2662,40 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 3993,60 грн судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 червня 2026 року.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко