П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 680/181/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Олійник А.О. 
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 

01 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на ухвалу Новоушицького районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

16 березня 2026 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Сторожук А.В. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Новоушицького районного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, за вимогами якого просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА №6768492 від 05.03.2026, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП; 
- провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

ІІ. ЗМІСТ УХВАЛИ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 10.04.2026:
- відмовлено у задоволенні клопотання представника Департаменту патрульної поліції про закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч.1 ст. 238 КАС України;
- прийнято відмову представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Сторожука Андрія Вікторовича від позову;
- закрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною, скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у зв`язку з відмовою позивача від позову на підставі п. 2 ч.1 ст. 238 КАС України;
- задоволено частково заяву представника позивача – адвоката Сторожука Андрія Вікторовича про розподіл судових витрат та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень та 532 (п`ятсот тридцять дві) гривні 48 коп. судового збору, а всього 2 532,48 грн. В іншій частині заяви про розподіл судових витрат – відмовлено.

ІІІ. ПІДСТАВИ АПЕЛЯЦІЙНОГО ОСКАРЖЕННЯ ТА ЇХ ОБГРУНТУВАННЯ

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та закрити провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, а також відмовити у стягненні судових витрат.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що оскільки оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності була скасована 19.03.2026 уповноваженою посадовою особою органу поліції в порядку внутрішнього контролю, а провадження у справі судом відкрито лише 23.03.2026, тому на момент відкриття провадження оскаржуваний індивідуальний акт уже не існував як предмет спору. За таких обставин спір між сторонами об`єктивно був відсутній, а відтак провадження у справі підлягало закриттю саме з підстав, передбачених пунктом 8 частини першої статті 238 КАС України, як у зв`язку відсутністю необхідності у додатковому судовому захисті. Апелянт зауважує, що суд першої інстанції надав пріоритет послідуючій заяві позивача про відмову від позову та застосував пункт 2 частини першої статті 238 КАС України, фактично проігнорувавши ту обставину, що відсутність предмета спору виникла раніше та незалежно від процесуальної поведінки позивача. Відтак, закриття провадження у справі не за тією правовою підставою призвело до безпідставного застосування положень статті 140 КАС України та стягнення з відповідача судових витрат.

ІV. ПРОВАДЖЕННЯ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції. Цією ж ухвалою закінчено підготовку справи та призначено її до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відбулось лише 19.03.2026, тобто через три дні після ініціювання ним судового процесу. Тому твердження апелянта про «самостійне виправлення», на його думку, є маніпулятивним та спрямованим на уникнення фінансової відповідальності за помилки службових осіб. На переконання представника позивача суд першої інстанції правильно застосував положення п. 2 ч. 1 ст. 138, ст. 140 КАС України до спірних правовідносин та прийняв законне і обґрунтоване рішення. 
У свою чергу від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення на спростування викладених у відзиві доводів, в яких апелянт з поміж іншого звертає увагу, що постанова про адміністративне правопорушення була скасована уповноваженою посадовою особою виключно з підстав внутрішнього перегляду та встановлення помилкової юридичної кваліфікації правопорушення, а не у зв`язку із визнанням незаконності дій поліцейських чи внаслідок подання позову. Просить задовольнити вимоги своєї апеляційної скарги в повному обсязі.

V. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

З матеріалів справи слідує, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА №6768492 від 05.03.2026 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.
16 березня 2026 року представник позивача – адвокат Сторожук А.В. через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду із адміністративним позовом про оскарження зазначеної вище постанови. Копія позовної заяви з долученими документами була направлена та доставлена до Електронного кабінету відповідача Департаменту патрульної поліції 16 березня 2026 року о 21 год 57 хв.
Надалі ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23.03.2026 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Разом із тим, після подання цього позову до суду, рішенням командира батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець – Подільського району управління патрульної поліції в Хмельницькій області Бездітним П.А. від 19 березня 2026 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №6768492 від 05.03.2026 , а справу закрито.
Про вказану обставину відповідач повідомив Новоушицький районний суд Хмельницької області 24.03.2026 шляхом направлення копії вказаного рішення разом із клопотанням про закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, яке обґрунтоване тим, що спірна постанова скасована до відкриття провадження у справі, а тому відсутній предмет спору.
У свою чергу, представник позивача – адвокат Сторожук А.В. 27.03.2026 направив до суду заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 238 КАС України, яка обґрунтована тим, що позивач не підтримує своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. У цій же заяві представник позивача просив присудити на користь позивача згідно з ч. 1 ст. 140 КАС України понесені ним судові витрати з відповідача.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 238 КАС України та відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України суд першої інстанції виходив із того, що відмова позивача від позову була зумовлена скасування спірної постанови відповідачем вже після подання позовної заяви до суду. А оскільки таке право позивача гарантоване статтями 47, 189 КАС України та реалізоване в належний спосіб, тому підстав не приймати відмову позивача від позову в суду не було. 

VІ. НОРМАТИВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Статтею 44 КАС України визначено права та обов`язки учасників справи, відповідно до якої учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Згідно з пунктами 3, 6 частини третьої статті 44 КАС України учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 47 КАС України позивач має право на будь-якій стадії процесу відмовитися від позову.
За змістом частин першої та третьої статті 189 КАС України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження, а у разі прийняття такої відмови суд постановляє ухвалу про закриття провадження.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.
Отже, відмова від позову є самостійною процесуальною підставою для закриття провадження у справі, яка прямо передбачена процесуальним законом.
Як установлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, після подання позивачем адміністративного позову відповідачем було скасовано оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
У зв`язку із цим представник позивача звернувся до суду із заявою про відмову від позову, мотивувавши її тим, що заявлені позовні вимоги фактично задоволені відповідачем після звернення до суду.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що станом на момент вирішення питання про подальший рух справи у провадженні суду одночасно перебували як клопотання відповідача про закриття провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, так і заява позивача про відмову від позову.
За таких обставин суд першої інстанції був зобов`язаний перевірити подану позивачем заяву на відповідність вимогам статті 189 КАС України та встановити наявність чи відсутність підстав для її прийняття.
Оскільки судом встановлено, що відмова від позову подана належним представником позивача, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстави для неприйняття такої відмови були відсутні.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що сам по собі факт усунення відповідачем оскаржуваного порушення до відкриття провадження у справі не позбавляв позивача гарантованого законом права відмовитися від позову та не виключав можливості закриття провадження саме на підставі пункту 2 частини першої статті 238 КАС України.
Тому твердження апелянта про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний застосувати виключно пункт 8 частини першої статті 238 КАС України, є необґрунтованими. Тим більше вказана підстава для закриття провадження у справі не передбачає жодного обов`язкового пріоритету над пунктом 2 частини першої статті 238 КАС України та диспозитивним правом позивача відмовитися від позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування судом статті 140 КАС України то колегія суддів звертає увагу на таке.
Частиною першою статті 140 КАС України встановлено, що якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.
Наведена норма визначає дві юридично значимі обставини, якими є сам факт відмови позивача та від позову та причини такої відмови - задоволення відповідачем вимог позивача після подання позовної заяви. 
Отже, якщо позивач відмовився від позову внаслідок його задоволення відповідачем після подання позовної заяви, то цілком обґрунтованим є покладення на відповідача обов`язку відшкодувати понесені позивачем витрати, як міра відповідальності за поведінку, яка змусила позивача вирішувати спір у судовому порядку. 
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі № 120/18952/23.
Як установлено судом першої інстанції та наголошувалося про це вище, позовну заяву подано до суду 16 березня 2026 року та цього ж дня доставлено до електронного кабінету відповідача.
Водночас рішення про скасування спірної постанови прийнято відповідачем лише 19 березня 2026 року.
Таким чином, заявлені позивачем вимоги були фактично задоволені відповідачем після подання позовної заяви, що повністю відповідає умовам застосування частини першої статті 140 КАС України.
Посилання апелянта на необхідність встановлення додаткового причинно-наслідкового зв`язку між зверненням до суду та прийняттям відповідачем рішення про скасування постанови колегія суддів вважає безпідставними, адже зміст частини першої статті 140 КАС України не ставить право позивача на відшкодування судових витрат у залежність від доведення мотивів, якими керувався відповідач при задоволенні вимог позивача.
Вирішальне значення для застосування зазначеної норми має саме факт задоволення вимог після подання позову та подальша відмова позивача від позову у зв`язку з таким задоволенням. Тобто, для застосування статті 140 КАС України законодавець пов`язує виникнення права на компенсацію судових витрат із фактом задоволення відповідачем вимог позивача після подання позовної заяви, а не з датою відкриття провадження у справі чи початком її судового розгляду.
Тому висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для покладення на відповідача судових витрат є правильним.
При цьому доводи апелянта про те, що спірну постанову було скасовано в порядку внутрішнього контролю, не спростовують встановленої судом обставини щодо задоволення вимог позивача після звернення до суду та не виключають застосування статті 140 КАС України.
Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 серпня 2025 року у справі №751/9810/23.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, у справі №751/9810/23 відсутня була процесуальна ситуація, тотожна тій, що склалася у даній справі, оскільки заява позивача про відмову від позову у тій справі була повернута без розгляду. У зв`язку із цим Верховний Суд перевіряв виключно правильність закриття провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України та не вирішував питання конкуренції між підставами закриття провадження, коли одночасно наявна належним чином подана заява позивача про відмову від позову.
Тому наведені висновки Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права у цій справі.
Щодо стягнутих судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, то матеріалами справи підтверджено наявність договору про надання правничої допомоги, додаткової угоди до нього, ордера адвоката та акта приймання-передачі наданих послуг.
Суд першої інстанції перевірив співмірність заявлених до відшкодування витрат відповідно до вимог статті 134 КАС України та дійшов висновку про необхідність їх зменшення з 5000 грн до 2000 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки судом враховано характер спору, його незначну складність, обсяг виконаних представником робіт та принцип розумності судових витрат.
Будь-яких переконливих доводів, які б свідчили про неправильність визначеного судом розміру компенсації, апеляційна скарга не містить.
Також судом першої інстанції обґрунтованою стягнуто з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

VII. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача не має.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а ухвалу Новоушицького районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення. Порядок касаційного оскарження передбачено статтями 328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 червня 2026 року.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.