Справа № 161/12576/24 
Провадження № 2/161/173/26

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: 
головуючого судді – Пахолюка А.М.
при секретарі – Корнійчук А.А.,
за участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей Торчинської селищної ради, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та стягнення збитків,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей Торчинської селищної ради, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та стягнення збитків. 
Свої вимоги, обґрунтовує тим, що є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що з 2018 року та по даний час відповідач разом зі своєю сім`єю з її дозволу проживає у вказаному будинковолодінні.
Зазначає, що оскільки, спірний житловий будинок необхідний їй для проживання членів її родини, звернулася із письмовою вимогою від 03.04.2024 року про усунення перешкод у користуванні належним їй будинком шляхом виселення усіх осіб, що займають вказане помешкання та не чинити перешкод у заміні усіх вхідних замків. Однак, на її вимогу відповідач ніяк не зреагував та продовжує проживати в її будинку не будучи зареєстрованим у даному приміщенні.
Також, вказує, що відповідач не бере безпосередньої участі в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг щодо житлового приміщення, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг, яку вона немає змоги самостійно погашати.
Крім того, посилається на те, що за час проживання у спірному житлі, відповідачем нанесено збитки, а саме: без її згоди знесено грубку-піч, яка була зведена у кухні будинку, знесено штукатурку з фасадів будинку, знищено вхідні дерев`яні двері, зрізано березу (50-річної давності) та горіх, а відтак, вважає доведеним факт заподіянні їй матеріальної шкоди, розмір якої вказала, що буде визначений під час розгляду справи.
З врахуванням наведеного, просить суд, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 з належного їй на праві власності житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати по справі.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання (суддя Пушкарчук В.П.).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2024 року клопотання представника позивача задоволено, залучено до участі в даній справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 .Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Торчинської селищної ради (суддя Пушкарчук В.П.).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (суддя Пушкарчук В.П.).
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року дану цивільну справу прийнято до провадження судді Пахолюка А.М., призначено підготовче засідання у даній справі.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2025 року витребувано у Служби у справах дітей Торчинської селищної ради висновок про наявність чи відсутність порушення прав неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , у разі задоволення позову.
Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що позивач не заперечує щодо правомірного вселення відповідача разом зі своєю сім`єю, а саме цивільною дружиною ОСОБА_5 та їхньою спільною дитиною ОСОБА_6 , що відбулось в порядку домовленості між ОСОБА_4 та сестрою її чоловіка, що є матір`ю відповідача, про купівлю-продаж спірного житлового будинку за ціною 5000 доларів США, які частково були сплачені стороною відповідача. Однак, пояснив, що в подальшому через виникнення конфлікту між родичами та не сплату іншої частини коштів відповідачем за купівлю будинку, виникла потреба в поверненні спірного будинку законному власнику. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що ОСОБА_2 з його цивільною дружиною ОСОБА_5 та неповнолітньою ОСОБА_6 , вселилися у спірний будинок, на основі усної домовленості між членами родини, щодо купівлі-продажу житлового будинку за ціною 5000 дол. США, що належить позивачу за домовленістю між ОСОБА_4 та матір`ю відповідача ОСОБА_2 , останньою було передано чоловіку позивачки (своєму братові) кошти в розмірі 3000 дол. США та після сплати іншої частини вартості житла, позивач мала перереєструвати право власності на відповідача ОСОБА_2 . В подальшому після виникнення конфліктів між членами родини, позивач вирішила неправомірно виселити ОСОБА_2 та його родину із належного їй майна. Також вказав, що на даний час, ОСОБА_5 поїхала на заробітки в Польщу, тому її неповнолітня дитина проживає наразі з батьком ОСОБА_2 у спірному будинку. Тому, вважає, що передбачених законом підстав для виселення, немає та вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Просив відмовити в задоволенні позову.
Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що неповнолітня дитина та її матір ОСОБА_5 прописані за іншою адресою, станом на даний час, дитина ОСОБА_6 проживає зі своїм біологічним батьком (зі слів ОСОБА_5 ) у спірному житлі. Також пояснила, що оскільки, дитина має інше місце реєстрації та немає підтвердження батьківства ОСОБА_2 щодо неї, висновком служби у справах дітей встановлено, що виселення та стягнення збитків з ОСОБА_2 не порушуватимуть права дитини, так як малолітня забезпечена правом користування у житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася судом про день, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від відповідача не надходило.
Суд вважає, за можливе провести розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_5 . 
Заслухавши думку учасників справи, показання свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Згідно зі статтею 109 ЖК України (який діяв момент виникнення спірних правовідносин), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК України (який діяв момент виникнення спірних правовідносин) передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною першою, третьою ст. 116 ЖК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Разом з тим, на час вирішення спору між сторонами Житловий Кодекс України втратив чинність на підставі Закону України «Про основні засади житлової політики» № 4751-IX від 13.01.2026 року.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про основні засади житлової політики», житло вважається самовільно зайнятим, якщо особа вселилася до житла без належних правових підстав, відпали обставини, що були підставою для надання їй такого житла, та/або особа втратила право користування таким житлом. Вселення до житла без належних правових підстав забороняється. Самовільно зайняте житло підлягає негайному поверненню його власнику або особі, яка користується житлом на законних підставах. Фізична або юридична особа, яка самовільно зайняла житло, зобов`язана привести його у придатний для використання стан і відшкодувати завдані збитки власнику або користувачу житла.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Як встановлено судом, ОСОБА_4 є власником житлового будинку загальною площею 59,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.03.2004 року (а.с. 9-10).
В судовому засіданні встановлено, що в листопаді 2018 року між матір`ю відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відбулася домовленість щодо продажу вищевказаного будинковолодіння за ціною 5000 дол. США, на виконання якого вона передала чоловіку останньої – ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 3500 дол. США у якості авансу.
Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що відповідач ОСОБА_2 зі згоди власника, разом з цивільною дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_6 заселилися у житловий будинок на умовах, що в подальшому ОСОБА_2 доплатить іншу частину вартості житлового будинку.
Вищевказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні, а відтак, суд вважає, що відповідач вселився у спірне житло на законних підставах, зі згоди власника майна.
На час розгляду справи у суді, позивач ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, на даний час, у спірному житлі за адресою: АДРЕСА_1 , проживає відповідач ОСОБА_2 разом з цивільною дружиною ОСОБА_5 та неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які не мають іншого житла для проживання, що також визнано сторонами в судовому засіданні. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що на даний час спірний житловий будинок необхідний їй для проживання членів її родини, а відповідач нищить майно, не оплачує комунальні послуги та створює перешкоди у користуванні житлом власнику майна та порушує її право користування, володіння та розпорядження власним майном, відтак, підлягає примусову виселенню.
Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс-19).
Отже, в даному випадку, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та оцінки добросовісності дій, внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 набула право власності на спірне житло у березні 2004 році, на підставі заповіту, посвідченого 09.04.1996 року за реєстраційним номером №10 Садівською сільською радою Луцького району, а відповідач, що є племінником чоловіка позивача, зі згоди власника майна, набув право користування спірним житлом за усною домовленістю про викуп зазначеного будинковолодіння, з липня 2018, постійно проживає у ньому та сплачує комунальні послуги.
При цьому, доказів несплати відповідачем за комунальні послуги, на які посилається позивач суду не надано та не здобуто в судовому засіданні.
Крім того, в судовому засіданні також не здобуто доказів того, що будь-яких перешкод позивачу у користуванні належним їй майном відповідач не чинить, замки у квартирі не змінював.
Отже, в даному випадку, відповідач являється добросовісним користувачем майна, який не створює власнику цього майна жодних перешкод у його користуванні та несе витрати по утриманню спірної квартири.
Зазначені обставини, також підтверджуються протоколами допиту свідків позивача ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_7 у кримінальному провадженні від 16.03.2023 року, щодо законного вселення в спірне житло відповідача та його сім`ї на підставі домовленості між членами родини, а саме матері відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_8 , що є сестрою чоловіка позивача про купівлю-продаж спірного житлового будинку за 5000 дол. США та сплати авансу в розмірі 3500 дол. США. Лише в подальшому, після виникнення конфліктів між сторонами усного договору, щодо особи, на яку має здійснитись перереєстрація права власності на спірний будинок та не проведення оплати залишку боргу, між сторонами виник спір, який розглядається в судовому порядку.
Відтак, у даному випадку відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК України, для його виселення відсутні.
Суд вважає, що право відповідача на проживання у спірному житлі підлягає захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, сам факт незгоди власника щодо проживання відповідача не є безумовною підставою для виселення його із спірного житла.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Судом встановлено, що у відповідача відсутнє будь-яке інше житло для проживання, окрім спірного. 
На думку суду, втрата відповідачем право на користування спірним майном та його виселення, в даному випадку, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його доходів, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.
При цьому, наявність реєстрації місця проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 , що є місцем проживання матері відповідача, не спростовує висновки суду щодо виникнення негативних наслідків у разі виселення, оскільки, з точки зору оцінки пропорційності втручання у право ОСОБА_2 користуватися спірним житловим будинком, з урахуванням наявності у його родини (матері відповідача ОСОБА_2 ) житлового будинку, у якому також презюмується можливе проживання невизначеної кількості осіб, з урахуванням прав відповідача на спірний житловий будинок та дійсних сімейних відносин мешканців спірного житлового будинку, підставним є вважати, що відповідне втручання може бути пропорційним, однак таке не може бути законним за умови заперечення матері відповідача ОСОБА_2 , оскільки останній, який є повнолітньою дитиною своєї матері, тільки за цим фактом родинних стосунків вже не має права на проживання у цьому іншому будинку без згоди його матері.
Крім того, судом у ході розгляду справи встановлено та залучено до участі справі цивільну дружину відповідача – ОСОБА_5 яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини, які заселилися із відповідачем ОСОБА_2 та дані обставини безсумнівно були відомі позивачу.
Судом також встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач ОСОБА_5 на даний час перебуває за кордоном на заробітках, тому неповнолітня дитина ОСОБА_6 проживає разом зі своїм біологічним батьком – відповідачем ОСОБА_2 у спірному житлі.
Із висновку Торчинської селищної ради, як органу та піклування від 27.11.2025 року №189, про відсутність порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у разі задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та стягнення збитків, встановлено, що при обстеженні умов проживання за адресою АДРЕСА_1 (в дитини є окрема кімната, де наявні місця для відпочинку, стіл для навчання , комп`ютер, шафа для одягу, одяг, взуття, шкільне приладдя) та в результаті бесіди з ОСОБА_2 встановлено, що він разом із сім`єю - ОСОБА_5 (шлюб не зареєстрований) та малолітньою ОСОБА_6 (в судовому порядку триває процес встановлення батьківства) проживають в будинку протягом семи років без реєстрації. Малолітня ОСОБА_6 разом з матір`ю ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , відтак орган опіки вважає, що виселення із спірного житла не порушить права дитини, оскільки, малолітня забезпечена правом користування у житловому будинку за зазначеною адресою (а.с. 240-244 том 1).
Оцінюючи наданий висновок, суд, вважає за необхідне вказати наступне.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При підготовці висновку про відсутність порушення прав дитини при виселенні її зі спірного житлового приміщення, лише на підставі наявної реєстрації за іншим місцем проживання, не є достатньою підставою для задоволення даного позову, оскільки, висновок не містить повного з`ясування усіх обставин справи.
Зокрема, в судовому засіданні встановлено, та не заперечувалось сторонами, що матір малолітньої дитини відповідач ОСОБА_6 – ОСОБА_5 на даний час виїхала до Польщі на заробітки, тому по суті, малолітня ОСОБА_6 проживає разом з батьком, що відповідає її інтересам, оскільки, у спірному житловому будинку створені умови для її проживання. 
Крім того, органом опіки не встановлено, хто на даний час, проживає за адресою реєстрації дитини та чи виселення її до с. Жуковець, буде відповідати її інтересам та по суті може спричинити розрив сімейних зв`язків із сім`єю.
Також, органом опіки не проведено обстеження умов проживання для дитини за адресою можливого переселення до АДРЕСА_2 .
Відтак, суд не бере до уваги висновок Торчинської селищної ради, як органу та піклування від 27.11.2025 року №189, відносно виселення малолітньої дитини, який має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).
Відтак, позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користування житловим будинком шляхом виселення відповідача та його малолітньої дитини, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може втратити право користування житлом, яким користувався з 2018 року, та спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідача на житло та забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини у разі розлучення її з батьками та за відсутності справедливої компенсації у зв?язку із позбавленням права останніх на житло, встановленого ст. 8 Конвенції.
При цьому, суд враховує ту обставину, що відмова у задоволенні позову, в даному випадку, не призведе до надмірного втручання у порушення права позивача на майно, встановлене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, позивач зі свою родиною зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , не несе будь-яких витрат щодо утримання спірного будинку, що утримується повністю відповідачами. 
Щодо стягнення збитків у зв`язку із неналежним користуванням спірним житловим будинком відповідачами, то в силу ст. 76-77, 88 ЦПК України, позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують дані обставини, а відтак, позовні вимоги в цій частині суд також вважає безпідставними.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41, 47 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст.ст. 3, 15, 16, 317, 321, 391, 358, 369 Цивільного кодексу України , Закону України «Про основні засади житлової політики» № 4751-IX, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, суд,-
У Х В А Л И В:
Відмовити в задоволенні позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Служба у справах дітей Торчинської селищної ради, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та стягнення збитків.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач – ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач – ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер - невідомо, адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .
Третя особа – Служба у справах дітей Торчинської селищої ради, код ЄДРПОУ – 45072761, адреса місцезнаходження: Луцький район, смт Торчин, вул. Незалежності, 82.
Повне судове рішення складено 25 червня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду 
Волинської області    А.М. Пахолюк