ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4619/26 Справа № 175/1688/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2025 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за просрочення виконання грошових зобов`язань, -
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за просрочення виконання грошових зобов`язань.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 21.04.2008 року між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №118/19/3. В забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки №118/19/3 від 21.04.2008 року. Всупереч укладеного кредитного договору ОСОБА_2 неодноразово протягом строку користування кредитним договором допускав порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року по справі №2-6168/11 з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 515 874,67 грн. 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2023 року по справі №2-6168/11 рішення суду першої інстанції було змінено в частині стягнення судових витрат з відповідачів, в іншій частині залишено без змін. При цьому, з ухваленням рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором не припинилося. 
Таким чином, за порушення виконання грошових зобов`язань зі сплати заборгованості за кредитним договором на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідачі зобов`язані сплатити позивачу 262 786,65 грн., що складається з трьох відсотків річних у розмірі 71 317,75 грн., та інфляційних втрат за період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року (включно) в розмірі 191 468,90 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2025 року, з урахування ухвали Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2026 року про виправлення описки - Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за просрочення виконання грошових зобов`язань – задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання грошових зобов`язань зі сплати кредиту та процентів за кредитним договором № 118/19/3 від 21.04.2008 року та рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року по справі № 2-6168/11, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2013 року, в сумі 262 786 грн. (двісті шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість гривень) 65 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 3153 грн 44 коп. в рівних частках, тобто по 1576 грн. 72 коп. з кожного. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Украгазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №118/19/3.
Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 62 000,00 доларів США строком з 21.04.2008 року по 20.04.2038 року, із сплатою позичальником процентів за користування кредитом, виходячи із 13% річних.
З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання 21.04.2008 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Украгазбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №118/19/3П.
Відповідно до пункту 1.1. договору поруки поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору.
Відповідно до п. 1.2. договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед позивачем за виконання зобов`язань по кредитному договору.
Пунктом 1.3. договору передбачено, що поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що позичальник.
Протягом строку користування кредитними коштами ОСОБА_2 неодноразово допускав порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків, через що АБ «Украгазбанк» було вимушено звернутися до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №118/19/3.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року по справі №2-6168/11, позовну заяву Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 21.04.2008 року у розмірі 517984,96 коп., з яких: прострочені проценти – 26376, 82 грн; прострочений кредит – 806,56 грн.; прострочені проценти – 5344,57 грн.; поточний кредит – 483346,72 грн.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту процентів – 2110,29 грн.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.01.2013 року по справі №2-6186/11, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року змінено в частині стягнення судових витрат у солідарному порядку, в іншій частині – залишено без змін.
На підставі ухваленого рішення, 11.03.2013 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчі листи №2-6186/11, які згідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень були пред`явлені до виконання Шевченківському відділу державної виконавчої служби м. Дніпра 30.04.2013 року, та за якими було відкрито виконавче провадження №37992240, де боржником є ОСОБА_2 , та №37991639, боржник ОСОБА_1 , в подальшому дані виконавчі листи були повернуті стягувачу.
З наявної інформації в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень вбачається, що виконавчі листи №2-6186/11 були повторно пред`явлені до примусового виконання 24.06.2016 року - щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 (виконавче провадження №51518602), та 20.04.2015 року - щодо ОСОБА_1 (виконавче провадження №47334706).
16.11.2018 року виконавчий лист за відкритим виконавчим провадження №47334706 було передано на виконання до Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра, де 24.10.2023 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Крім того, 24.12.2019 року виконавчий лист щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 у межах виконавчого провадження №51518602, було повернуто стягувачу на підставі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.
04.05.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. було відкрите виконавче провадження №61968115 на підставі виконавчого листа №2-6186/11 від 11.03.2013 року, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , у розмірі 517984,96 грн. 16.08.2024 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №61968115, з підстави виконання вимог виконавчого документа в повному обсязі.
Постановою державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 08.12.2020 року, було відкрито виконавче провадження №63769020 на підставі виконавчого листа 2-6186/11 від 11.03.2013 року, щодо стягнення заборгованості у сумі 517984,96 грн з ОСОБА_1 .
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 10.02.2025 року, було припинено виконавче провадження №63769020, боржником було виконано виконавчий документ у повному обсязі.
Згідно розрахунку заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту і процентів (3% річних) за кредитним договором №118/19/3 від 21.04.2008 року вбачається, що за період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року сума зарахованих санкцій становить 71317,75 грн.
Відповідно розрахунку суми збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за кредитним договором №118/19/3 від 21.04.2008 року, за період з 03.04.2017 року по 23.02.2022 року, наявна заборгованість у розмірі 191468,90 грн.
Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2022 року, старшого лейтенанта ОСОБА_2 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено до військової частини НОМЕР_1 , командиром 2 взводу охорони 4 роти охорони 3 батальйону охорони, ВОС-0210003.
18.07.2024 року ОСОБА_2 було видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .
Таким чином, з ухваленням судом рішення у справі №2-6186/11 про стягнення з відповідача грошових коштів за невиконання грошового зобов`язання та витрат понесених на сплату судового збору, зобов`язання не припинилося та триває до моменту фактичного виконання відповідачем грошового зобов`язання. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина 5 статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
За змістом частини 2 статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини 2 статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Звертаючись до суду з позовом, АТ “Украгазбанк” вказав, що між сторонами було укладено кредитний договір №118/19/3 від 21.04.2008 року, умови якого відповідачами належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення наявної заборгованості в сумі 515874,67 грн.
На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 року у справі №2-6168/11 позивачем було пред`явлено виконавчі листи для примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку. Однак рішення суду відповідачами тривалий час не виконувалося, що підтверджується наявною інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 10.02.2025 року, було припинено виконавче провадження №63769020, боржником було виконано виконавчий документ у повному обсязі.
Враховуючи вищевказане, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків місцевого суду не впливають, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “13” травня 2026 року.
Повний текст постанови складено “14” травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: