Справа № 420/36532/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянки В`єтнаму Ле ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
Громадянка В`єтнаму Ле ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить:
- Визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну № 225 від 27.08.2025 року громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 .
- Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 14 жовтня 2025 року громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 .
- Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 громадянки В`єтнаму Ле Мінь Нгует.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що дозвіл на імміграцію в Україну вона отримала ще 06.07.2005 року, отже, до моменту визнання недійсним даного дозволу минуло вже більше 20 (двадцяти) років, а за цей час позивачка збудувала дуже міцний соціальний зв`язок з Україною, і все її життя наразі пов`язано тільки з Україною. Визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання руйнує не тільки життя позивачки, а і її дітей, які є громадянами України, та одна з яких є неповнолітньою дитиною. 
Позивачка вказує, що відповідач не надав жодних доказів про існування підстав для визнання недійсним наданого дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12-1 Закону України "Про імміграцію". З боку позивачки не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну, а саме: не було надано свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності. Факт надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну у 2005 році свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивачки та, керуючись Законом України "Про імміграцію" та Законом України "Про правовий статус іноземців", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачці не було виявлено, у зв`язку з чим надано дозвіл на імміграцію в Україну і посвідку на постійне проживання в Україні. Жодного пояснення, які саме випадки та які саме обставини передбачають таке визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну відповідачем не зазначено. Службове недбальство особи, яка документувала позивачку посвідкою на постійне проживання та, нібито, необґрунтовано прийняла рішення про надання їй дозволу на імміграцію, наразі руйнує особисте та сімейне життя позивачки. Отже, позивачка вважає, що рішення відповідачем прийнято суто з формальних підстав, без урахування того, що таке рішення порушує не тільки права та інтереси позивачки, але і її дітей. За таких обставин, прийняте відповідачем рішення підлягає скасуванню, а вимоги позивачки задоволенню в повному обсязі. Крім того, посвідка на постійне проживання в Україні видана позивачці без обмеження терміну ії дії, що додатково підтверджує протиправність дій відповідачів.
Ухвалою від 03.11.2025 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
17.11.2025 року до суду від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що відповідно до матеріалів справи встановлено, що громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25.11.2004 звернулася до ВГІРФО Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону як особа, яка є дружиною іммігранта в Україні (чоловік – громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про укладення шлюбу № 03, шлюб зареєстровано 06.03.2003, документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 26.06.2003). На підставі заяви іноземки та результатів проведених перевірок, 06 липня 2005 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну № 17/-2007 громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на підставі прийнятого рішення документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 . У подальшому, в порядку обміну, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області документовано іноземку посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 25.12.2008, терміном дії – безстроково, та посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.07.2025 (на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/33369/24 від 04.04.2025). Водночас встановлено, що 19.11.2020 наказом ДМС України № 193 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» чоловікові заявниці громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недійсною посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 26.06.2003, оскільки було встановлено, що вона видана з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію». Згідно інформації, отриманої з офіційного сайту Судова влада України, установлено, що наказ ДМС України 19.11.2020 № 193 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» у частині визнання недійсною посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_6 від 26.06.2003, ним не оскаржувався, що свідчить про згоду іноземця з прийнятим рішенням. Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну наданий громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , як дружині іммігранта, підлягає визнанню недійсним, оскільки п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону (в редакції, що діяла на момент звернення заявниці з заявою про надання дозволу на імміграцію) чітко визначено, що дозвіл на імміграцію надається батькам, дружині (чоловіку) іммігранта та його неповнолітнім дітям. ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, діючи на підставі пункту 1 частини першої статті 12-1 Закону України «Про імміграцію», правомірно прийняло рішення № 225 від 27.08.2025 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
19.11.2025 року до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 14.10.2025 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення № 510322100000039 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.п. 1 п. 64-1 Порядку № 321 у зв`язку з тим, що встановлено факт визнання недійсним наданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну. Здійсненою перевіркою ЄІАС УМП встановлено, що статус посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.07.2025 зазначено «скасована». Враховуючи викладене, поновити дію посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.07.2025, яка вже за даними ЄІАС УМП є скасованою та дана інформація не може бути змінена, неможливо оскільки це є бланком сурового обліку та не може мати копій з тими же даними щодо видачі та тим же номером.
Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам.
Рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 06.07.2005 № 17/-2007 надано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на підставі прийнятого рішення документовано позивачку посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 . 
У подальшому, в порядку обміну, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області документовано позивачку посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 25.12.2008 (№ 314887 від 25.12.2008), терміном дії – безстроково.
16.10.2024 року ОСОБА_2 звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання № НОМЕР_7 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 25.12.2008 року
ГУ ДМС України в Одеській області надіслано запит щодо перевірки матеріалів справи щодо оформлення дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання громадянки СРВ Ле ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за територіальністю, а саме: до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. 
Листом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 23.10.2024 за вих. №8010.6.1/91627-24 повідомлено, що громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 отримала дозвіл на імміграцію 06.07.2005 на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України “Про імміграцію”, як дружина іммігранта - громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході перевірки встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 , яка видана 26.06.2003 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з порушенням вимог Закону України “Про імміграцію”, у зв`язку з чим дана посвідка 19.11.2020 до наказу ДМС України № 193 “Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання” - скасована.
Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області №51032300023593 від 24.10.2024 року ОСОБА_2 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 у зв`язку з тим, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем інформацію, а в подальшому встановлено факт скасування наданого йому дозволу на імміграцію.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 року по справі № 420/33369/24, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 51032300023593 від 24 жовтня 2024 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання № НОМЕР_7 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 25.12.2008 року громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 .
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області здійснено обмін посвідки на постійне проживання № НОМЕР_7 , виданої ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 25.12.2008 року та видано громадянці ОСОБА_5 посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.07.2025.
27.08.2025 року заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області затверджено висновок, яким визначено за доцільне визнати недійсним рішення ВГТРФО ГУМВС України в Київській області № 17/-2007 від 06.07.2005 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`етнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсною та такою, що підлягає знищенню, оформлену на підставі цього дозволу у порядку обміну посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 31.07.2025.
27.08.2025 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення № 225, яким визнано недійсним дозвіл на імміграцію в Україну № 17/2007 від 06.07.2005 року,на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12-1 ЗУ «Про імміграцію».
14.10.2025 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення № 510322100000039, яким на підставі пп. 1 п. 64-1 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 № 321, визнано недійсною посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 .
Не погодившись з вказаними рішеннями відповідачів, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За приписами частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 3 Закону № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12-1 Закону № 2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо, зокрема, з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
Відповідно статті 13 Закону № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону. Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 «Деякі питання у сфері імміграції» затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - Порядок № 1983).
Відповідно до п. 1 Порядку № 1983 цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав.
Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію” або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України “Про імміграцію”.
Для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл (п. 22 Порядку № 1983).
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” виїзд з України не дозволяється.
Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з підпунктом 1 пункту 64-1, пунктом 65 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321), посвідка визнається недійсною ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12-1 Закону України “Про імміграцію”.
Рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її відкликання або визнання недійсною.
Рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки формується засобами Реєстру та підписується шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису. У випадку відсутності технічної можливості підписання рішення шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису таке рішення підписується власноручно та сканується особою, яка його підписала, до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.
З аналізу вищевикладеного слідує, що обов`язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення № 225 від 27.08.2025 року, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України "Про імміграцію", тобто через те, що дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
Разом з цим, відповідачем не зазначено у рішенні, яка саме причина з тих, що наведені у п.1 ч.1 ст.12-1 Закону (дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів; документів, що втратили чинність; документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону; на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності) стала підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачці.
Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.12-1 Закону № 2491-III, без наведення обґрунтованої та доведеної підстави, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення (про надання дозволу на імміграцію), що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.
Схожа правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях (постанова від 13 листопада 2019 року у справі № 815/3651/17, від 13 червня 2019 року у справі № 825/2971/14, від 10 червня 2022 року у справі № 640/13572/20) зазначав, що статтею 12 Закону № 2491-III встановлений перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого висновується, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону № 2491-III.
Разом з тим, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію як громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , так і її чоловіку, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, як спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань імміграції, було перевірено надані до заяви документи та будь-яких порушень законодавства не встановлено, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних.
Доводи відповідача про те, що дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання оформлені позивачу на підставі документів, які втратили чинність, так як наказом ДМС України визнано недійсною посвідку чоловіка позивача, суд оцінює критично, оскільки можливе допущення міграційним органом помилки при прийнятті рішення про надання чоловіку позивача дозволу на імміграцію чи видачі посвідки, за відсутності у цьому вини безпосередньо позивачки, не є визначеною Законом № 2491-ІІІ та іншими законами України підставою для визнання недійсним такого дозволу.
Аналогічного висновку за схожих обставин дійшов Верховний Суд в постанові від 10.05.2019 року по справі № 815/514/17 (№ в ЄДРСР 81640984).
При цьому, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачці, її чоловік громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав чинний статус іммігранта, був документований посвідкою на постійне проживання. Отже позивачкою були подані документи, які підтверджували наявність у неї підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону.
Верховний Суд неодноразово викладав висновки з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року № 495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
Так, у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.
Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.
У постанові від 04 вересня 2020 року у справі № 120/1859/19-а Верховний Суд вказав, що відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 територіальні органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 912/2797/21 (постанова від 05 липня 2023 року) зазначила, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
В постанові від 24 березня 2026 року по справі № 640/9010/22 Верховний Суд зауважив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож незапрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що відповідачем Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області не використано надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям частини другої статті 2 КАС України, не вживалися заходи на виконання пункту 23 Порядку № 1983.
Також, рішення (висновок) про скасування дозволу на імміграцію в України, не містить обґрунтування, що вивчались обставини стійкого правового та соціального зв`язку позивачки з Україною, наявності у позивачки дітей, які народилися в Україні, наявність у дітей громадянства України, тривалість терміну проживання в Україні, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки, якщо діти мають розлучатися з матір`ю.
Отже, у справі, яка розглядається, відповідач прийняв оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію протиправно, формально і без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, тобто не пропорційно.
Тому рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну № 225 від 27.08.2025 року Ле Мінь Нгует - слід визнати протиправним і скасувати.
За таких обставин, підлягає скасуванню і рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 14 жовтня 2025 року громадянки В`єтнаму Ле ОСОБА_1 , яке прийняте на підставі вищезазначеного протиправного рішення № 225 від 27.08.2025 року, тобто як похідне від останнього. 
Однак, неможна стверджувати про протиправність прийняття Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 14 жовтня 2025, оскільки воно прийняте відповідно до приписів підпункту 1 пункту 64-1, пункту 65 Порядку № 321 (посвідка визнається недійсною ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12-1 Закону України “Про імміграцію”), за наявності на час його прийняття чинного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну № 225 від 27.08.2025 року.
При цьому, скасовуючи оскаржувані рішення, суд бере до уваги доводи ГУ ДМС України в Одеській області щодо неможливості поновити дію посвідки на постійне проживання в Україні за № НОМЕР_2 від 31.07.2025, яка вже за даними ЄІАС УМП є скасованою та дана інформація не може бути змінена, і бланк посвідки є бланком сурового обліку та не може мати копій з тими же даними щодо видачі та тим же номером.
А тому належним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 нову посвідку на постійне проживання в Україні (замість визнаної недійсною). З урахуванням викладених обставин, відповідно до приписів ч.2 ст.9 КАС України, у цій частині суд виходить за межі позовних вимог з метою ефективного захисту порушених прав позивачки.
У задоволені ж вимоги щодо поновлення дії посвідки на постійне проживання за № НОМЕР_2 громадянки В`єтнаму Ле ОСОБА_1 слід відмовити з викладених вище підстав.
На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 підлягають повному задоволенню.
При цьому, відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України, суд розподіляє судові витрати позивачки зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що обидві основні вимоги про скасування рішень відповідачів судом задоволено, і часткове задоволення позову обґрунтоване обранням судом ефективного способу захисту прав позивачки (щодо похідної вимоги), з відповідачів за рахунок їх бюджетних асигнувань слід стягнути на користь громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1937,92 грн, по 968,96 грн з кожного з відповідачів.
Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву громадянки В`єтнаму Ле ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (адреса: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, код ЄДРПОУ 42552598), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, код ЄДРПОУ 37811384) - задовольнити частково.
Визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну № 225 від 27.08.2025 року громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 .
Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 14 жовтня 2025 року громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 нову посвідку на постійне проживання в Україні.
У решті позову – відмовити.
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 968,96 грн.
Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь громадянки В`єтнаму Ле ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів