КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 367/678/26 Головуючий у суді І інстанції Кухленко Д.С.
Провадження № 22-ц/824/7716/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2026 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним та поділ майна подружжя.
Одночасно позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту: 
на рухоме майно відповідачки - автомобіль Mercedes-Benz GLE 53 AMG, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, VIN: НОМЕР_2 / НОМЕР_3 , та автомобіль Ford Mustang Mach-E, державний номер НОМЕР_4 , білого кольору, VIN: НОМЕР_5 ; 
на нерухоме майно відповідачки - житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 3049778932080, та земельну ділянку площею 0,0634 га з кадастровим номером 3210800000:01:033:0017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Також позивач просив зобов`язати відповідачку не вчиняти дії щодо його виселення із спірного житла та не вчиняти перешкод щодо користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Заяву обґрунтував тим, що за умовами оспорюваного шлюбного договору відповідачка фактично отримує все майно, що було набуто ними за 23 роки шлюбу і в нього не залишається жодного житлового приміщення.
Серед іншого нерухомого майна, про яке вказано у пункті 2 вказаного договору, також є зареєстровані за відповідачкою під час шлюбу, але куплені за кошти позивача, два автомобіля, жодний із яких, так само як і частина житла йому не надається і він позбавлений права власності на це майно.
Відповідачка фактично скористалась тим, що вимусила позивача під моральним тиском укласти шлюбний договір на вкрай невигідних для нього матеріальних умовах та фактично позбавила його права на все майно, що набуте у шлюбі, отримавши незаконно для себе право особистої власності на все спільне сумісне майно.
Позивач зазначав, що на даний час згідно укладеного шлюбного договору відповідачка може відчужувати спірне майно без його згоди, що у подальшому може унеможливити виконання рішення суду. 
На його думку, застосування таких заходів забезпечення позову як накладення арешту на спірне майно буде відповідати співмірності та передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких він звернувся до суду.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано та не доведено обставин, що свідчили б про можливі ускладнення у виконанні судового рішення у разі задоволення позову. Зокрема, позивачем не надано суду доказів щодо вчинення з боку відповідачки дій, які можуть призвести до неможливості виконання рішення суду, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачкою недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин не свідчить про необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала належним чином не вмотивована судом першої інстанції, який не дослідив докази, додані до заяви про забезпечення позову і не надав їм оцінки, а також не врахував основні принципи забезпечення судового захисту.
У даному випадку очевидним є те, що невжиття судом заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідачки відчужувати спірне майно, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки ризик відчуження майна, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним та з наявними передумовами ризику за викладених у заяві підстав.
У ОСОБА_2  є дійсний шлюбний договір від 14 жовтня 2025 року, згідно умов якого вона має реальну можливість без отримання згоди позивача відчужувати майно. Цей договір є предметом оспорювання, відповідачка своїми діями вже показала, що хоче позбавити позивача всього майна, у тому числі в порушення пункту 9 шлюбного договору навіть не дає користуватися нерухомим майном, яке є єдиним житловим приміщенням для позивача (відеодоказ та квитанція про відправку речей у контейнері до відділення Нової пошти м. Буча додавався).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції здійснив повну та належну оцінку доводів заявника, дотримався критеріїв співмірності, пропорційності та балансу інтересів сторін, правильно застосував норми процесуального права та не допустив жодного порушення, яке могло б бути підставою для скасування ухвали про відмову в забезпеченні позову.
Зокрема вказує, що суд вірно встановив відсутність ризику істотного ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, так як позивач не надав доказів наміру відчуження майна, не довів вчинення відповідачкою будь-яких дій щодо його продажу, не підтвердив наявність реальної загрози невиконання рішення суду у справі у разі задоволення позову. Посилання позивача на абстрактну можливість відчуження майна не є належним доказом такого ризику.
Водночас надання ОСОБА_1  доступу до житлового будинку до вирішення спору по суті фактично означає встановлення судом порядку користування майном, тобто часткове вирішення спору до розгляду справи по суті. Таке втручання суперечить самій природі забезпечення позову, призведе до втручання у право власності відповідачки, набуте на підставі шлюбного договору, що порушує принцип пропорційності та суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Окремо відповідачка звертає увагу апеляційного суду на обставини домашнього насильства відносно неї з боку позивача, що супроводжують вирішення зазначеного цивільного спору та ризик ескалації.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Бондаренко Д.Г. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
ОСОБА_2 та її представники - адвокати Коваль В.Б. і Новак Н.Ю. в судовому засіданні заперечували проти аргументів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Судом встановлено, що предметом спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є:
визнання недійсним шлюбного договору від 14 жовтня 2025 року, за яким позивачу на праві особистої приватної власності належатиме: квартира АДРЕСА_2 ; а відповідачці на праві особистої приватної власності належатиме: житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0634 га з кадастровим номером 3210800000:01:033:0017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира за будівельною адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 64 65);
поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, а також автомобіля Mercedes-Benz GLE 53 AMG, державний номер НОМЕР_1 , та автомобіля Ford Mustang Mach-E, державний номер НОМЕР_4 .
Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок садибного типу загальною площею 119,6 кв. м. та земельна ділянка площею 0,0634 га з кадастровим номером 3210800000:01:033:0017, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також вищевказані транспортні засоби зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 (а.с. 23, 37, 39, 47-50, 63).
Позивач в порядку забезпечення позову просив обтяжити це майно арештом, посилаючись на те, що на підставі оспорюваного шлюбного договору відповідачка може відчужувати спірне майно без його відома і згоди, що у подальшому може унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист його права і законного інтересу, за захистом яких він звернувся до суду.
У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 212/4159/23, від 21 серпня 2024 року у справі № 757/37408/23, від 25 липня 2024 року у справі № 565/1607/23, від 29 травня 2024 року у справі № 757/67718/21.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17).
У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 361/8953/21 зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору. Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 755/12931/23 та від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) вказано, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно (грошові кошти) лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме і рухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано та не доведено обставин, що свідчили б про можливі ускладнення у виконанні судового рішення у разі задоволення позову. Зокрема, позивачем не надано суду доказів щодо вчинення з боку відповідачки дій, які можуть призвести до неможливості виконання рішення суду, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачкою недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин не свідчить про необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Так, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
У справі, яка переглядається, спірне майно, яке позивач вважає об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін, та просить поділити, зареєстроване на праві власності за відповідачкою, яка у свою чергу, будучи власником житлового будинку, земельної ділянки та автомобілів, не обмежена у праві в будь-який момент вільно розпоряджатися ним на власний розсуд.
Звертаючись з відповідною заявою, ОСОБА_1 обґрунтовував її тим, що забезпечення позову у вигляді обтяження майна арештом направлено саме на недопущення переходу права власності на спірне нерухоме та рухоме майно до третіх осіб, що може істотно утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання шлюбного договору недійсним та поділ майна подружжя, метою якого є поновлення його порушених прав та інтересів як другого з подружжя.
Колегія суддів погоджується з тим, що з огляду на напружені відносини між сторонами та конфліктні ситуації щодо спірного майна, наявні обґрунтовані підстави вважати, що у даному випадку не виключається реальна можливість розпорядження відповідачкою майном, яке є предметом судового розгляду у цій справі.
Посилання суду першої інстанції на те, що в заяві позивача про забезпечення позову відсутні обставини, які б підтверджували наявність ризиків, що призведуть до невиконання або ускладнення виконання рішення суду, необґрунтовані.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірний житловий будинок, земельну ділянку та транспортні засоби.
З огляду на наведене, обґрунтованими є доводи позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та майнових інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Водночас у даному випадку запропоновані позивачем заходи забезпечення позову не обмежують ОСОБА_2 в реалізації її права володіння майном та не перешкоджають у вільному користуванні домоволодінням та автомобілями, а лише запроваджують тимчасові обмеження, існування яких сприятиме поновленню прав позивача у випадку задоволення його позовних вимог, а також є дієвою та оптимальною процесуальною дією щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача і попередження потенційно-можливих недобросовісних дій з боку відповідачки чи пов`язаних з нею осіб щодо вчинення правочинів з відчуження спірного майна.
Колегія суддів зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22).
Суд першої інстанції обставини щодо застосування у цій справі заходів забезпечення позову належним чином не дослідив, не врахував наявність між сторонами дійсного спору про визнання шлюбного договору недійсним та поділ майна подружжя, а також існування підстав для вжиття заходів забезпечення позову, які є доцільними та співмірними із предметом позову і які усунуть ризики порушення прав та інтересів позивача та утруднення виконання рішення суду в разі задоволенні позовних вимог.
Отже, відмовляючи ОСОБА_1 у забезпеченні позову в зазначеній справі, суд першої інстанції в порушення вимог статей 149-153 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття відповідних заходів шляхом накладення арешту на спірне майно, не врахувавши, що у відповідачки існує реальна можливість вільно розпорядитися ним на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка бажає захистити їх в судовому порядку.
Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства.
Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідачки не вчиняти дії щодо його виселення та щодо користування житловим будинком АДРЕСА_1 , то вони є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та відповідають вимогам закону.
В силу вимог частини першої статті 151 ЦПК України від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Як було встановлено вище, предметом судового розгляду в межах позовних вимог, які пред`явив позивач, є визнання шлюбного договору недійсним та поділ майна подружжя, тому для виконання відповідного рішення суду  ОСОБА_1  достатньо зареєструвати своє право спільної часткової власності на спірне майно у відповідних реєстрах речових прав, а питання щодо користування зазначеним майном сторонами має окремий порядок вирішення на підставі відповідних норм матеріального права.
Ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, суд апеляційної інстанції вважає, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову у вигляді зобов`язання відповідачки не вчиняти дії щодо його виселення і щодо користування житловим будинком є необґрунтованими, не відповідають вимогам розумності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, адже не спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення пред`явленого позову та не стосуються визнання за ним права власності на спільне майно подружжя, а отже вжиття таких заходів забезпечення позову ніяким чином не призведе до можливості виконання судового рішення про поділ такого майна.
Оскільки наведені заходи забезпечення позову жодним чином не впливають на ефективний захист або поновлення прав позивача та відсутній безпосередній зв`язок між цими заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог, заява  ОСОБА_1 в цій частині не підлягає задоволенню саме з цих підстав.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належать відповідачці, не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, постановлена з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
В порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним та поділ майна подружжя накласти арешт на спірне майно, яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 , а саме на:
автомобіль Mercedes-Benz GLE 53 AMG, державний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, номер шасі (кузова, рами):     НОМЕР_6 ;
автомобіль Ford Mustang Mach-E, державний номер НОМЕР_4 , білого кольору, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_7 ; 
житловий будинок загальною площею 119,6 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3049778932080) та земельну ділянку площею 0,0634 га з кадастровим номером 3210800000:01:033:0017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2945741532108), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовити.
Стягувач -  ОСОБА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_8 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_5 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Боржник -  ОСОБА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_9 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 травня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній