Справа № 351/1840/25 
Провадження № 22-ц/4808/814/26
Головуючий у 1 інстанції КАЛИНОВСЬКИЙ М. . 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді  Баркова В. М.,
суддів:   Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ТОВ «Укр Кредит Фінанс» Богданової Вероніки Сергіївни на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2026 року у складі судді Калиновського М. М., ухвалене у м. Снятин Івано-Франківської області, за позовом ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року позивач ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернувся до відповідачки ОСОБА_1 із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 19 березня 2025 року між сторонами був укладений Договір про відкриття кредитної лінії № 1528-2192 у формі електронного документа, шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором «А9677», за умовами якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 15 000 грн. на строк 300 днів та кінцевою датою повернення кредиту 12 січня 2026 року, базовий період – 14 днів, зі сплатою комісії за видачу кредиту – 20% від суми кредиту, зі зниженою процентною ставкою – 0,90% в день, стандартною процентною ставкою – 1,00% в день.
На виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору відповідачка ОСОБА_1 здійснила часткову оплату в рахунок погашення заборгованості. Однак, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою умов договору щодо повернення кредитних коштів у неї утворилась заборгованість, яка станом на 21 жовтня 2025 року становить 50 639,62 грн., з яких: 15 000 грн. – заборгованість за кредитом, 27 990 грн. заборгованість за нарахованими процентами, 449,62 грн. – заборгованість по комісії, 7 200 грн. – заборгованість за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК України.
Посилаючись на те, що відповідачка ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у вищезазначеному розмірі, а також 2 422,40 грн. судового збору.
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2026 року позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1528-2192 від 19 березня 2025 року у сумі 30 449,62 грн., з яких: 15 000 грн. – прострочена заборгованість за кредитом, 15 000 грн. – прострочена заборгованість за нарахованими процентами, 449,62 грн. – заборгованість по комісії, а також 1 456,58 грн. судового збору.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник ТОВ «Укр Кредит Фінанс» Богданова В. С., посилаючись на неповне з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Представник позивача вказує, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував «природу» процентів які просив стягнути позивач. Зокрема, судом не було враховано, що відповідно до п. 4.6. та п. 10.2 укладеного між сторонами Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня його видачі до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за відповідними ставками, а саме – стандартною процентною ставкою у розмірі 1% за кожен день користування кредитом та зниженою процентною ставкою у розмірі 0,9% з першого дня користування кредитом протягом усього періоду дії Договору за умови, якщо позичальник своєчасно і у повному обсязі сплачує проценти за користування кредитом, комісію за видачу кредиту та повертає Кредитодавцю отриманий кредит згідно Графіка платежів за зниженою ставкою.
Зауважує, що базовий період – строк протягом якого боржник (Позичальник) бажає сплачувати саме проценти за користування кредитом (в даному випадку – 14 днів), який він сам обирає при заповненні заявки на отримання грошових коштів, строк кредитування – строк на який видаються грошові кошти, якими він може користуватися (в даному випадку – 300 днів до 12.01.2026 року).
Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не нараховувались жодні проценти за несвоєчасне повернення отриманого кредиту в силу положень статті 625 ЦК України, пеня, штраф або інші платежі за неналежне виконання умов Кредитного договору, а нарахована комісія передбачена як плата за видачу кредиту та є одноразовою.
Представник скаржника звертає увагу суду на те, що відповідач ОСОБА_1 правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалася та продовжувала користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. А тому, вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
На думку представника позивача, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» дотримано вимоги ст. 1048, 1056-1 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування сумою кредиту, про що була проінформована відповідачка. А тому позивач має законне право на нарахування процентів згідно п. 4.6. та 10.2. кредитного договору протягом строку договору, що визначені в п. 4.10. кредитного договору.
Крім того, представник скаржника вважає, що позивач має всі підстави для нарахування та витребування з відповідачки сплати неустойки та інших платежів за прострочення виконання зобов`язання, в тому числі процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки із набранням чинності 24 грудня 2023 року ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» відбулось виключення п.6.1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про споживче кредитування, яким було передбачено норму про звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування. А тому, чинна норма ЗУ «Про споживче кредитування», яка також діяла на дату укладання Договору з Відповідачем, і яка передбачає звільнення від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань, не застосовується до договорів про споживчий кредит, які укладені за межами періоду, що встановлений п. 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення», тобто з 23 січня 2024 року.
Також, на думку представника позивача, помилковим є висновок суду першої інстанції про застосування до даних правовідносин п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки вказана норма застосовується до вимог про нарахування пені, а не до всіх умов Договору. А тому, позивач має законне право на нарахування процентів згідно п. 4.6. та 10.2. Договору протягом строку договору, що останнім і було здійснено та відображено у розрахунку заборгованості.
Відповідачка ОСОБА_1 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Укр Кредит Фінанс» підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Укр Кредит Фінанс», суд першої інстанції прийшов до висновків, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, у неї утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. А тому суд вважав, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 000 грн. обґрунтованими. Водночас, щодо стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитними коштами у заявленому позивачем розмірі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що умови договору щодо нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. А тому дійшов висновку про зменшення суми нарахованих відсотків у зв`язку з її непропорційністю до тіла кредиту до 15 000 грн.
Також суд першої інстанції відмовив у стягненні з відповідачки на користь позивача штрафних санкцій передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у період дії на території України воєнного стану.
З цим висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2025 року між сторонами був укладений Договір про відкриття кредитної лінії № 1528-2192 у формі електронного документа, шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором «А9677» (а.с. 19-40).
За умовами вказаного кредитного договору відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 15 000 грн. на строк 300 днів та кінцевою датою повернення кредиту 12 січня 2026 року, базовий період – 14 днів, зі сплатою комісії за видачу кредиту – 20 % від суми кредиту, зі зниженою процентною ставкою – 0,90 % в день, стандартною процентною ставкою – 1,00 % в день.
Виконання позивачем обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 15 000 грн. відповідачці підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту № 1528-2192 від 19 березня 2025 року. Видача коштів здійснювалася за допомогою системи EasyPay на платіжну карту НОМЕР_1 (а.с. 74). При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в кредитному договорі у розділі «Реквізити сторін» зазначено аналогічний номер особистого електронного платіжного засобу ОСОБА_1 - НОМЕР_1 (а.с. 40).
Доказів того, що на картку НОМЕР_1 не було перераховано суму у розмірі 15 000 грн. відповідачкою не надано.
Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 визнала факт укладення вказаного кредитного договору між сторонами та отримання кредитних коштів у розмірі 15 000 грн.
Згідно із розрахунком заборгованості ТОВ «УкрКредитФінанс» за кредитним договором № 1528-2192 від 19 березня 2025 року у ОСОБА_1 станом на 21 жовтня 2025 року наявна заборгованість у розмірі 50 639,62 грн., з яких: 15 000 грн. – заборгованість за кредитом, 27 990 грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 449,62 грн. – заборгованість по комісії, 7 200 грн. – заборгованість за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК України (а.с. 75-80).
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
З врахуванням положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
З огляду на вищенаведені норми права та надані позивачем докази, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено факт укладення 19 березня 2025 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 кредитного договору №1528-2192 на суму 15 000 грн.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, до того ж відповідачка ОСОБА_1 укладення вказаного договору визнала в суді першої інстанції.
Проте, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо розміру відсотків за користування кредитом, які підлягають стягненню з відповідачки, з огляду на наступне.
В обґрунтування розміру відсотків за користування кредитними коштами у сумі 15 000 грн., які підлягають стягненню з відповідачки, суд послався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Проте колегія суддів не погоджується із таким висновком та вважає помилковим посилання суду першої інстанції на вказані позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
Так, у пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У пункті 5 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» вказано, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Отже, наведене передбачає право суду зменшити розмір заборгованості за тими процентами, які нараховуються як міра відповідальності за неналежне виконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення отриманих у кредит грошових коштів.
У справі, що переглядається позивач заявив вимогу про стягнення відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 27 990 грн., у зв`язку з чим колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд не вправі був зменшувати їх розмір.
Розмір процентів за користування кредитними коштами був визначений сторонами договору за їх взаємною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України, при цьому волевиявлення сторін на укладення та підписання договору було усвідомленим і добровільним. Відповідач, укладаючи кредитний договір, мав можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище. Крім того, згідно з умовами договору, він мав право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня його укладення без пояснення причин, у тому числі після отримання грошових коштів (п. 6.9. договору), однак таким правом не скористався.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що у справі, яка переглядається, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).
За умовами п. 4.6. та п. 10.2 кредитного договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з дня видачі Кредиту до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту, за наступними ставками: стандартна процентна ставка становить 1% за кожен день користування Кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього Договору, за виключенням строку використання Позичальником права користування Кредитом за Зниженою ставкою) та знижена процентна ставка становить 0,9% за кожен день користування Кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування Кредитом та є заохоченням Позичальника до сумлінного виконання умов Договору. Позичальник здійснює сплату процентів за користування Кредитом за Зниженою процентною ставкою з першого дня користування Кредитом протягом усього періоду дії Договору за умови, якщо Позичальник своєчасно і у повному обсязі сплачує проценти за користування Кредитом, комісію за видачу Кредиту (якщо п.4.7 Договору передбачає сплату комісії за видачу Кредиту) та повертає Кредитодавцю отриманий Кредит згідно Графіка платежів за зниженою ставкою (який є Додатком 2 до цього Договору).
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 нараховувались відсотки за користування кредитом за зниженою процентною ставкою 0,9% в день у період з 19 березня по 01 квітня 2025 року та з 03 по 29 квітня 2025 року, а також за стандартною процентною ставкою 1% в день у період 02 квітня та з 30 квітня по 20 жовтня 2025 року (а.с. 75-80).
Колегія суддів зауважує, що розмір процентів за користування кредитними коштами у сумі 27 990 грн. нараховано згідно із умовами договору та підтверджено належними доказами. Обумовлений у договорі розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, передбачений статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування». Обґрунтованих доводів щодо спростування суми заборгованості за нарахованими відсотками сторона відповідачки не навела, а також не надала будь-якого власного контррозрахунку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем доведено суму заборгованості за відсотками у розмірі 27 990 грн., заявлену у позовній заяві та така підлягає стягненню з відповідачки на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс».
Що ж стосується висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні з відповідачки на користь позивача 7 200 грн. відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, колегія суддів зауважує таке.
Згідно п. 18. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги. Відтак доводи апеляційної скарги щодо правомірності нарахування позивачем відсотків річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у розмірі 7 200 грн. колегія суддів відхиляє.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наведене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема, не врахував умови кредитного договору щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим безпідставно зменшив розмір заборгованості за процентами, оскаржуване рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1  на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1528-2192 від 19 березня 2025 року в розмірі 43 439,62 грн., з яких: 15 000 грн. – заборгованість за кредитом, 27 990 грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 449,62 грн. – заборгованість по комісії.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги частково у розмірі 43 439,62 грн. із заявлених позивачем 50 639,62 грн., що становить 85,8% (43 439,62 грн. х 100 / 50 639,62 грн.,) з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме: 2 078,42 грн. (2 422,40 грн. х 85,8%) сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с. 17) та 3 117,63 грн. (3 633,60 грн. х 85,8%) – за подання апеляційної скарги (а.с. 149), а разом – 5 196,05 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Укр Кредит Фінанс» Богданової Вероніки Сергіївни – задовольнити частково.
Рішення Снятинскького районного суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2026 року – скасувати.
Позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за договором кредитної лінії № 1528-2192 від 19 березня 2025 року у розмірі 43 439 (сорок три тисячі чотириста тридцять дев`ять) грн. 62 коп., з яких: 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. – заборгованість за кредитом, 27 990 (двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 449 (чотириста сорок дев`ять) грн. 62 коп. – заборгованість по комісії.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5 196,05 грн.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 13 травня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта