справа № 631/162/24
провадження № 2/631/143/25 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі: 
головуючого судді Трояновської Т. М., 
за участю секретаря судового засідання Семенко А. А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1158081 від 08 лютого 2024 року діє адвокат Мезін Віталій Вікторович, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, в якому просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є рідним батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено актом № 82 від 31 січня 2024 року, складеним депутатом Нововодолазької селищної ради Харківської області Дігтяр Г. П. та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 20-60/14 від 02 лютого 2024 року. Всі питання щодо виховання сина, ОСОБА_3 , вирішуються тільки батьком, ОСОБА_1 , без участі та підтримки матері, ОСОБА_2 . Дитина перебуває на повному утриманні батька. З періоду коли сину виповнилось два роки відповідач припинила приймати участь у вихованні та догляді за дитиною, а також у утриманні сина. 
Як вказав представник позивача, ОСОБА_2 , не приймає жодної участі у вихованні дитини, покладених на батьків законом обов`язків відносно неповнолітнього ОСОБА_3 не виконує, матеріальної, педагогічної, грошової, посильної трудової або будь-якої допомоги не надає, своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини не виконує та не бажає виконувати. 
За твердженням сторони позивача, відповідач взагалі не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні, станом здоров`я. Так, ОСОБА_2 фактично самоусунулась від сина, не вживає заходів щодо забезпечення своїй дитині достатнього життєвого рівня, повноцінного життя, всебічного розвитку та захисту її законних прав і інтересів, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток сина, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не цікавиться його життям, а також не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду та лікування. Всі питання щодо виховання та матеріального забезпечення вирішується позивачем особисто без участі та підтримки з боку відповідача. 
На думку сторони позивача, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків і є підставою у відповідності до статті 164 Сімейного кодексу України для позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач, ОСОБА_2 не скористалась своїм правом, передбаченим статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України, щодо надання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав.
Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - СЛУЖБОЮ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, письмових пояснень у відповідності до статті 181 Цивільного процесуального кодексу України надано не було. Разом із тим, СЛУЖБОЮ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, направлено на адресу суду висновок від 05 червня 2024 року № 02-27/1236 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 ».
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 грудня 2025 року визначено про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав.
Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неявкою сторін у судові засідання. 
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав, судом не вживалось.
Позивач, ОСОБА_1 , та його представник - адвокат Мезін Віталій Вікторович у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити й у вступному слові стисло виклали зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви. Представник позивача звернув увагу суду, що ОСОБА_2 фактично самоусунилась від виховання свого сина та взагалі не виявляє будь-якого інтересу до дитини. Відповідач покинула хлопця на батька, коли він був зовсім малим та з цього часу жодного разу не проявляла своєї материнської турботи. З цього часу дитина мешкає з батьком, який повністю займається його вихованням та утриманням.
В подальшому у судове засідання, призначене на 24 грудня 2025 року, позивач, ОСОБА_1 , не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.
Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, ОСОБА_1 звернувся на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 7569/25-вх. від 01 грудня 2025 року, відповідно до якої позовні вимоги до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, продовжити судовий розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Представник позивача - адвокат Мезін Віталій Вікторович у судове засідання, призначене на 24 грудня 2025 року, також не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся завчасно та у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. 
Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача - Мезін Віталій Вікторович 23 грудня 2025 року звернувся на адресу суду з клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 8322/25-вх., відповідно до якого вказав, що сторона позивача підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, просить подальший розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника, зазначивши, що не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, ОСОБА_2 , у судові засідання, що призначались неодноразово, жодного разу не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України за адресою реєстрації місця проживання, вказаної у повідомленні Староводолазького старостинського округу № 2 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області від 11 квітня 2024 року за № 15-37/25. Судові повістки про виклик відповідача були повернуті на адресу суду з відміткою відділення АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРПОШТА» - «адресат відсутній», «за закінченням терміну зберігання».
Крім того, у судове засідання, призначене на 24 грудня 2025 року, ОСОБА_2 викликалась шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України.
Про причини своєї неявки ОСОБА_2 суд жодного разу не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності, а також відзив на позовну заяву, у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не надала, станом розгляду справи не цікавилась.? 
Уповноважений представник СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.
Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України начальник СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ - Марина Синиця 07 червня 2024 року на електронну адресу суду надіслала клопотання, що було зареєстроване за вхідним № ЕП-1129/24-вх. від 07 червня 2024 року, відповідно до якого просила суд розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав, провести за відсутності представника служби у справах дітей. Крім того, начальник СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ надіслала Висновок про доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 . 
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність таких клопотань у сторони позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, свідчать їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи.
В даному випадку відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення, у тому числі з позначкою про неможливість вручення судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою». Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у складі колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та у постанові від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23 (провадження № 61-73св24).?? 
Окрім цього, частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.? 
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).? 
Також відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення.? 
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.?? 
В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 та від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, в яких зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.? 
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явилась у судове засідання, а сторона позивача звернулась на адресу суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, де зазначили, що проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечують, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, а позивач та його представник у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності учасників процесу.
Вислухавши пояснення й доводи позивача, а також його представника, думку неповнолітньої дитини, покази свідків, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).
При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. 
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 07 квітня 2017 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 17 липня 2009 року складено відповідний актовий запис № 91. Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначено громадян України: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .
Таким чином, на підставі вказаного документу судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі. 
З довідки/витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 20-60/14, виданої 02 лютого 2024 року Федорівським старостинським округом № 7 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області, убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - заявник; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - мати; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - брат.
Згідно акту депутата по виборчому округу № 3 Нововодолазької селищної ради Дігтяр Галини Павлівни, складеного 31 січня 2024 року та зареєстрованого за № 82, встановлено, що остання склала цей акт на підтвердження того, що в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживають громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із своїм сином - ОСОБА_3 , який знаходиться на повному утриманні батька. Вказаний факт своїми підписами підтвердили свідки - сусіди: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відповідно до довідки про те, що дитина (діти) знаходяться на утриманні одного з батьків або опікуна № 20-60/11, виданої 30 січня 2024 року Федорівським старостинським округом № 7 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області, установлено, що ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні, згідно акту депутата № 82 від 30 січня 2024 року, неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З довідки № 01-22/10, виданої 02 лютого 2024 року адміністрацією Староводолазької гімназії Нововодолазької селищної ради Харківської області, убачається, що ОСОБА_3 навчається у дані гімназії з першого класу. За період навчання в школі вихованням дитини повністю займається батько, ОСОБА_1 , та бабуся. Учень забезпечений всім необхідним: одягом, підручниками, канцелярськими приладами. Батько тісно співпрацює з класним керівником, відвідує батьківські збори, телефонує. Дитина знаходиться на повному забезпеченні батька.
Наведеним доказами підтверджено, що позивач у справі та дитина, щодо якої вирішується спір, дійсно зареєстровані та фактично проживають за однією адресою, а також, що дитиною опікується батько.
Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17 липня 2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61-10128св19) та від 18 вересня 2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61-12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.
Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі.
Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1989 року й ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27 лютого 1991 року, Конституції України та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно приписів статтей 51 та 52 Конституції України, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства») 
Відповідальну роль у захисті таких дітей Держава поклала на суди.
Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
В той же час, положеннями статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5).
Суд вважає за необхідне зазначити, що базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) висловив таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35 - 36, пункт 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, пункт 78).
У частинах 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині 1 статті 9 наведеної Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до змісту статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
При цьому рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21 та інших.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 1 статті 8 наведеного Закону також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Як чітко обумовлено у частині 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Крім того, у своєму рішенні у справі «Ілля Ляпін проти Росії», ухваленому 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява № 39958/06), пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04)).
Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке, в свою чергу, не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 наведеної вище Конвенції, а з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дітей (статті 1 та 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
Отже, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04)).
Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачки законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статтей 164 - 167 Сімейного кодексу України та бере до уваги, що серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
У свою чергу, положення частини 4 зазначеної вище статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Положення частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України обумовлюють, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України).
Враховуючи наведене, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави.
Вирішуючи питання чи відповідало втручання у права відповідачки «цілям», про які йдеться у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 і, відповідно, воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 наведеної Конвенції.
Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача «необхідним в демократичному суспільстві», суд бере до уваги справу в цілому та розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.
Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 27 вищевказаної Конвенції гарантує кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Проте, про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина - ОСОБА_3 й нехтування ним, свідчить сукупність доказів, що міститься в матеріалах справи.
Так, як вже зазначалось згідно довідки/витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 20-60/14, виданої 02 лютого 2024 року Федорівським старостинським округом № 7 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області, акту депутата по виборчому округу № 3 Нововодолазької селищної ради Дігтяр Галини Павлівни, складеного 31 січня 2024 року та зареєстрованого за № 82, а також довідки про те, що дитина (діти) знаходяться на утриманні одного з батьків або опікуна № 20-60/11, виданої 30 січня 2024 року Федорівським старостинським округом № 7 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області, судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком та знаходиться на повному його утриманні та вихованні, мати дитини - ОСОБА_2 долею сина, його навчанням та успіхам не цікавиться, що слідує із довідки № 01-22/10 від 02 лютого 2024 року, наданої Староводолазькою гімназією Нововодолазької селищної ради Харківської області.
Крім того, допитаний у судовому засіданні 06 листопада 2024 року в якості свідка у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, ОСОБА_7 , який є старостою Федорівського старостинського округу № 7 Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області повідомив, що він проживає на одній вулиці з ОСОБА_1 і добре знає сім`ю позивача. ОСОБА_1 проживає разом з сином та своєю матір`ю й виховує хлопця з двох років, оскільки мати, ОСОБА_2 , привезла його до ОСОБА_1 і залишила у нього ще маленьким, навіть без речей для нього. ОСОБА_2 взагалі ніколи не приймала та не приймає участі у вихованні сина, жодного разу не була присутня на проведенні шкільних заходів, хоча мешкає у сусідньому населеному пункті разом із новою родиною. 
Також ОСОБА_7 повідомив, що одного разу був свідком того, як ОСОБА_2 , забравши свою доньку з дитячого садка, зайшла до крамниці, де зустрілась з сином, ОСОБА_1 , проте навіть не запитала як його справи, як здоров`я та не поцікавилась про його потреби, але привіталась як з чужою дитиною. В той день ОСОБА_2 купила у крамниці для доньки солодощі, проте синові нічого не придбала. Крім того, свідок повідомив, шо ОСОБА_2 є матір`ю п`яти дітей та отримує допомогу від держави, проте коштів на утримання сина не надає. Кошти які ОСОБА_2 отримує як допомогу на сина, ОСОБА_3 , витрачає на власні потреби. 
Свідок ОСОБА_6 , яка була допитана у судовому засіданні 06 листопада 2025 року у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та мешкає поряд з ними близько 15 років. З того часу, як ОСОБА_3 виповнилось два роки, хлопець почав проживати разом з батьком та бабусею. Спочатку мати хлопчика - ОСОБА_2 приїздила до дитини приблизно два рази на рік, проте останні п`ять років взагалі перестала відвідувати сина, виховувати хлопця не допомагає, не телефонує та взагалі ніякої участі як мати у житті дитини не приймає. ОСОБА_8 повністю перебуває на утриманні батька та бабусі, які створюють усі необхідні умови для виховання та розвитку дитини.
Допитана у судовому засіданні 06 листопада 2024 року в якості свідка у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, ОСОБА_9 , показала, що працює вчителем Староводолазької гімназії Нововодолазької селищної ради Харківської області та була класним керівником ОСОБА_3 з п`ятого по дев`ятий класи. За весь період навчання ОСОБА_10 у школі, його мати - ОСОБА_2 жодного разу не приходила до шкоди, не цікавилась життям та навчанням сина, батьківські збори не відвідувала. На випускному вечері, після закінчення дев`ятого класу, матері ОСОБА_10 також не було, був присутній тільки батько, який й приймав участь протягом всього навчання хлопця у всіх шкільних заходах, спілкувався з педагогами, піклувався долею дитини, як і бабуся хлопця.
Свідок зазначила, що інколи бачила ОСОБА_2 за межами школи, проте мати жодного разу не поцікавилась як у її сина справи, які у нього успіхи у школі, які проблеми. Крім того, свідок зазначила, що коли до особової справи ОСОБА_3 необхідно було долучити документи про родину, свідок звернулась до матері, щоб та надала посвідчення багатодітної родини, проте ОСОБА_2 так і не надала необхідні документи. 
Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач повністю опікується дитиною, його вихованням, навчанням та здоров`ям, що, у свою чергу, свідчить про наявність турботи з його боку та відсутність такої з боку матері дитини, яку зовсім не турбує фізичне й моральне здоров`я неповнолітнього сина, а також не інтересує його розвиток.
Статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Згідно зі статтею 13 названої Конвенції дитина має право вільно висловлювати свої думки.
Крім того, положеннями статті 3 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, що ратифікована Україною Законом від 03 серпня 2006 року № 69-V, передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України).
Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).
Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України.
Так, неповнолітній ОСОБА_3 в ході розгляду справи в присутності свого законного представника пояснив суду, що мешкає разом із батьком - ОСОБА_1 та бабусею, з двох років. Зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 не проживає близько 13 років. За весь цей час мати жодного разу не проявляла до нього ніякого інтересу, не цікавились його навчанням, успіхом, станом здоров`я та навіть не телефонує, не вітає з днем народження та іншими святами. Коли у нього у школі був випускний вечір, присвячений закінченню дев`ятого класу, мати не приїхала та не привітала. ОСОБА_10 зазначив, що за матір`ю не сумує, емоційно до неї не прив`язаний, оскільки з нею втрачені усі родинні зв`язки, тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.
Наведені свідками та дитиною факти вказують на те, що відповідач, ОСОБА_2 , не займається вихованням та матеріальним забезпеченням свого сина, ОСОБА_3 , не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, повністю самоусунулась та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до нього будь-якої батьківської уваги та турботи.
Окрім іншого суд бере до уваги, що за загальним правилом, передбаченим статтею 19 Сімейного кодексу України та статтею 56 Цивільного процесуального кодексу України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Нормами частин 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 

Згідно Висновку органу опіки та піклування Нововодолазької селищної ради Харківської області від 05 червня 2024 року № 02-27/1236 «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 » встановлено, що громадянка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, сімейне життя у громадян не склалося через відсутність взаєморозуміння між батьками. Під час обстеження умов проживання працівниками Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради разом з фахівцем із соціальної роботи Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування» Нововодолазької селищної ради було обстежено умови проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що умови проживання добрі, дитина забезпечена усім необхідним для проживання, навчання та розвитку. Також, відповідно до інформації Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування» Нововодолазької селищної ради встановлено, що дитина спокійна, врівноважена, має добру успішність в школі та забезпечений шкільним приладдям. Батько, ОСОБА_1 , здатний забезпечувати потреби сина. Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Нововодолазької селищної ради встановлено, що у дитини, ОСОБА_3 , змін у стані здоров`я не виявлено, батько - ОСОБА_1 виконує зобов`язання щодо здоров`я хлопця, його фізичного та психічного розвитку. ОСОБА_10 здоровий, стосунки батька з лікарем адекватні, позитивні. Згідно інформації, наданої Староводолазькою гімназією Нововодолазької селищної ради Харківської області, встановлено, що ОСОБА_3 навчається в даному закладі з 1 класу. За період навчання в закладі освіти вихованням дитини займався батько, ОСОБА_1 . Учень забезпечений всім необхідним: одягом, підручниками, канцелярським приладдям. Батько тісно співпрацює з класним керівником, відвідує батьківські збори, телефонує. Дитина знаходиться повністю на забезпеченні батька. Також, взято до уваги акт депутата округу № 3 Нововодолазької селищної ради Харківської області про те, що у ОСОБА_1 на повному забезпеченні знаходиться син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За місцем мешкання матері за адресою: АДРЕСА_2 , було зроблено виїзд спеціалістів Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області та фахівця із соціальної роботи Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування» Нововодолазької селищної ради й з`ясовано, що у матері, ОСОБА_2 , інша родина, зі слів матері вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Питання про доцільність позбавлення батьківських прав розглядалося на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Нововодолазької селищної ради 29 травня 2024 року, ОСОБА_2 була присутня на цьому засіданні та не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно сина, ОСОБА_3 . За результатами вивчених матеріалів та наданої інформації, керуючись статями 19, 155, 164 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування Нововодолазької селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Даний висновок органу опіки та піклування суд вважає обґрунтованим, оскільки фаховими спеціалістами вивченні умови проживання дитини, який забезпечений усім необхідним, та вказані умови забезпечені не його матір`ю, а батьком, враховані інтереси дівчинки, а також ними проаналізовані поведінка відповідача та її загальне ставлення до ситуації, в якій сторони та неповнолітня дитини опинились. Досліджений висновок повністю відповідає встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам. Підстав для того, щоб не погодитись з ним, суд не вбачає, оскільки вважає його таким, що не суперечить інтересам дитини.
Отже, доводи позовної заяви ОСОБА_1 про відсутність у відповідача бажання приймати участь у вихованні дитини, дбати про її розвиток, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.
У свою чергу, відповідач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили її прагнення до спілкування та виховання сина або наявності для цього перешкод.
Більш того, відповідно до заяви ОСОБА_2 , складеної нею 01 лютого 2024 року та цього ж дня посвідченої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Туревською С. О., вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Нововодолазьким РВ ГУМВС України в Харківській області від 15 травня 2012 року, місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , надала згоду на позбавлення її батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 відмова батьків (усиновлювачів) від дитини є такою, що порушує її права та інтереси, тому ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьківських прав і стягнення з батьків (усиновлювачів) аліментів на її утримання. Також Верховний Суд виходив у цій справі з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце не тільки коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, що є основою батьківського піклування дитиною. Але й коли батьки, надаючи дитині житло та необхідне харчування, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.
У постанові Верховного Суд від 16 грудня 2020 року у справі № 466/5767/18 вказано, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по відношення до свого сина, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених перешкод, не приймає участі у його вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться його успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток хлопця, про його харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, а відтак, свідомо ухиляється від виховання дитини та нехтує своїми батьківськими обов`язками.
За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом під час розгляду справи по суті позовних вимог достовірно встановлений і підтверджений наданими письмовими доказами той факт, що відповідач дійсно на теперішній час фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по відношення до свого неповнолітнього сина, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених у процесуальний спосіб перешкод, не беруть участі у його вихованні, розвитку, утриманні та навчанні, не інтересуються його успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток хлопця, про його харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, не бажає приділяти йому батьківську турботу і увагу, долею дитини не цікавляться, а, відтак, свідомо ухиляються від виховання ОСОБА_3 , і нехтують своїми батьківськими обов`язками, що з огляду на наведені вище норми права є наслідком винної поведінки відповідача та підставою для позбавлення її батьківських прав.
Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.
При цьому в даному випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для забезпечення першочергової уваги інтересам дитини.
Суд зауважує, що сімейні спори - це категорія спорів, яка потребує уважного та ретельного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та оцінки відповідних доказів на підтвердження чи спростування таких обставин. Особливо вразливими є правовідносини щодо позбавлення батьківських прав, й саме дитина та забезпечення її як найкращих інтересів має бути в центрі уваги при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав.
На переконання суду, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини.
З урахуванням вищенаведеного, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню, врахувавши доведеність вини та свідомої поведінки відповідача щодо ухилення від участі у вихованні свого сина, умисне і безпідставне нехтування нею своїми обов`язками матері, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість їх задоволення шляхом позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 .
При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що частинами 1 та 4 статті 169 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. А отже, ОСОБА_2 не позбавлена права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни своєї поведінки по відношенню до сина.
Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Оскільки питання відшкодування судових витрат під час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав, не порушувалось та позивач не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат, процесуальне рішення з вказаного питання судом не приймається.
З урахуванням викладеного, керуючись статтями 1 - 5, 7, 10 -13, 45, 76 - 81, 83, 89, 128 - 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 280 - 283, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, 

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, про позбавлення батьківських прав - задовольнити. 
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, батьківських прав відносно неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо, або шляхом використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У відповідності до вимог частини 6 статті 164 Сімейного кодексу України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
Роз`яснити відповідачу положення статті 169 Сімейного кодексу України, що мати, батько позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42126819, адреса місцезнаходження: вулиця Донця Григорія, будинок № 14, селище Нова Водолага, Харківський район, Харківська область.

Повний текст рішення складений та підписаний з урахуванням приписів частини 3 статті 124 та частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України 05 січня 2026 року.

Суддя Т. М. Трояновська